Іваненко О.

На незабудь : роман / О. Іваненко. — Тернопіль : Видавництво Богдан, 2025. — 776 с.

ІSBN 978-966-10-5791-2

© Татаринов В., спадкоємець, 2024

© Видавництво Богдан, виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2025

Роман «На нeзабудь» української дитячої письменниці та перекладачки Оксани Іваненко (1906–1997) вперше виходить друком повним обсягом (окремий розділ друкувався ще 1989 р. в журналі «Вітчизна»). Це спогади письменниці про своє дитинство, батьків, родичів. Проте це роман, а не автобіографія. У ньому, за словами авторки, «три чверті правди і чверть домислу, який виріс із правди життя».

Юних днів, днів весни
Не забудь, не забудь!

Іван Франко

Оксана Іваненко

До читача

Цей роман-спогади — остання робота моєї матері, письменниці Оксани Дмитрівни Іваненко. Про неї і численні її твори вже багато написано. Відомий її творчий шлях, відомий її життєвий шлях. Але ніде нема про дитинство і юність, про оточення, де складався її світогляд, в якому простежується найважливіша думка письменниці — людина повинна працювати і жити для людей, а для цього треба багато вчитися самій і вчити це робити інших. Ось про це і йдеться в цьому творі, який, на мій погляд, не було завершено.

Роман писався довго. Дуже довго. З великими перервами в часі.

«Я лише уривками писала окремі розділи книги, яку жадала написати все життя, і в голові вона виростала, бо мій життєвий шлях припав на такий буряний час! Перша світова війна, Жовтнева революція, двадцяті й тридцяті роки, Друга світова війна, повоєнний час... і не можна було вже обмежитися життям однієї родини з трудової української інтелігенції...

Звичайно, багато взято з власного життя, проте це роман, а не автобіографія».

Це слова Оксани Іваненко у передмові до однієї з частин — «Весілля в монастирі», — яка була надрукована 1989 року в журналі «Вітчизна». Інші частини так і залишилися в рукописах, бо на початку 90-х років минулого сторіччя відбулися великі зміни в країні й в думках людей, і вже інші проблеми та інші теми більше цікавили нового читача.

Та настане час, коли люди знову почнуть цікавитися своїм минулим, життям свого народу, і тоді, я вірю, ця книга буде у великому попиті.

Віктор Татаринов

Частина 1.
Пам’ять

День народження

— Галинко1! Де Галюнька?

— Та вона з ляльками. Нехай собі!

Галинка сиділа в куточку під круглим столиком. Дорослі були впевнені, що вона грається з ляльками та звірятами. Вони знали, що дівчинка може так годинами тихенько собі гратися десь у куточку або під якимось столом — їх чомусь у домі було дуже багато різних. Вона сиділа або під портьєрою, або за кріслом, обов’язково на підлозі, й дорослі не втручались у її справи. Галинка тоді не усвідомлювала, чому влаштовується так, щоб на неї не дивились. А на неї і насправді не дивились, адже вона була веселенька, в міру слухняна невередлива дівчинка, майже ніколи не хворіла і не завдавала нікому зайвого клопоту. Вона була завжди заклопотана своїми справами. У неї було багато «дітей» — ляльок і звірят у рівному становищі — багато іграшок, з усіма треба було впоратися.

І от дівчинка добре запам’ятала. Вона сиділа в куточку і зовсім не бавилася, а думала.

Вона думала, як дивно: їй завтра чотири роки. Вона добре, дуже чітко, так, наче все перед очима, пам’ятала кожен день цього року після ялинки. Що трапилося першого дня нового року, що другого, що третього. Їй здалося — вона може розповісти, що було і в понеділок, і у вівторок, і другого тижня, і третього. Вона все пам’ятає. А до минулого року пам’ятала тільки якісь уривки, хвилинки різних днів.

...От вона побігла назустріч татові, який повернувся з редакції. Він підняв дівчинку високо вгору і мовив:

— А нині твій день народження! Нині Галинка народилася! Нині тобі три роки!

А ще, найперше, найраніше, може, їй двох років тоді не було. Коло клумби з величезним кущем жасмину — а за клумбою починається каштанова алея — поставили на сонці маленьку ванночку, і сонце нагріло воду, і туди посадили голеньку Галинку. До чого приємно! Така теплесенька водичка. Галинка ляпає долонями по водичці та сміється. До неї підбігає братик Олесик. Він старший на два роки, для неї — дорослий, він багато знає і дуже серйозний, але зараз зовсім не такий, як завжди. Олесик також сміється, опускає руки у ванночку, ляпає Галинку по спинці, по руках, не боляче, ласкаво; він радіє і примовляє: «Жабеня, жабеня, це мала жабка у воді». Значить, він любить її? І вона його дуже любить. Бризкають одне в одного водичкою та сміються — вона ще не бачила його таким веселим, а «Жабка» — це значить ласкаве слово.

Вона запам’ятала ці сонячні хвилинки, веселу водичку в маленькій ванночці та прізвисько «Жабеня». Він не називає її так при інших, тільки інколи, коли нікого нема, і Галинка знає, що тоді він її любить.

А невдовзі, за кілька днів, уранці вона почула голос бабусі:

— Дивіться, нічна красуня з’явилася! Вимети, Лізочко, її обережно, хай стрибає в садок.

І молоденька няня Лізочка вимела кумедну жабку. Жабка витягла чотири лапки на всі боки і перелякано пострибала в сад.

Галинка зовсім її не злякалася. Їй подобалось, як жабка витягає лапки, але чому бабуся назвала її нічною красунею?

Потім, згодом, вона почула, бабуся читала казку — в жабку обернулася красуня-дівчина, але царевич не злякався та одружився з нею, і вона знову стала красунею.

Може, та жабка, що стрибала у них на веранді, також обернеться дівчиною? Їх не треба кривдити... і зовсім не образливо, а навпаки приємно, що Олесик назвав її «Жабкою», тільки про це ніхто не знав... та вона запам’ятала…

Ще виринали якісь події, немов у тумані, не значимі й випадкові. От вони всі в гостях у тітки на селі. Діти сидять високо на гарбі, а дядько відчиняє ворота. І більше нічого. Але лишаються небуденні для неї реалії з такими назвами, як «клуня», «гарба».

Із оповідань бабусі вона знає, що їздила туди, коли їй було два роки. Ну, а раніше? Ні, що ж то за життя, коли нічого, нічогісінько з нього не пам’ятаєш? Ні, то не життя, то просто так. Насправді люди живуть тоді, коли пам’ятають...

От із чотирьох років вона все-все пам’ятає. Дівчинка в цьому певна і думає: коли я виросту, все запишу з того дня, як пам’ятаю.

Їй здалося, вона все життя пам’ятатиме тепер кожен день, кожну людину, яку побачить, кожну подію, от тільки вивчиться писати так швидко і красиво, як мама, й усе запише.

Це нічого, що вона не пише ще зараз, адже тепер вона все пам’ятатиме.

Дівчинка дійсно запам’ятала той день, коли сиділа на підлозі в куточку і зробила для себе важливе відкриття про життя і пам’ять. Що люди живуть насправді, коли пам’ятають.

Звичайно, вона потім багато забула тих днів, то чарівних, то прикрих, зі своїми несподіваними відкриттями та подіями... а втім... а втім... багато пам’ятала, і, може, не так події, як відчуття, пов’язані з ними. Спомини жили, та все відкладаючи записи про них, вже неспроможна була написати про все «так швидко і красиво», як мріяла...

* * *

Галинці, як і всім у домі, і всім взагалі на світі, відомо, що вечір настає, коли татові приносять з редакції гранки — довгі вузькі смуги паперу, зі щільно і дрібно надрукованими словами, а мама тоді сідає правити трудолюбські зошити.

— Діти, швидше йдіть пити чай, кличе бабуся, — уже гранки принесли, вечір надворі!

Коли Галинка й Олесик раптом чогось прокинуться в ліжках і заговорять, мама в їдальні схоплюється.

— Уже верстку приносили, а вони досі не сплять!

Приносили верстку — це вже, значить, пізня ніч, і тільки дорослі мають право не спати.

А найранішній ранок починається з легенького стукоту у вікно татового кабінету. Це йому принесли першу «свіжу газету». Галинка рідко чує цей стукіт, але інколи крізь сон розбирає, як бабуся пошепки, щоб не розбуркати дітей, будить маму.

— Уже Олексій Іванович віддав пробну, вставай!

Маму ніколи не треба будити довго, казати двічі, що необхідно. Вона квапливо схоплюється з великого теплого ліжка. Воно для Галинки — ціла кімната! Вона спить завжди з мамою.

Мама швидко одягається, засовує в сумку зошити. Вона поспішає в Трудолюбіє2. Мама там учителька в школі. В Домі Трудолюбія. Всі завжди кажуть — треба до Трудолюбія, біжу до Трудолюбія.

Галинці дуже хочеться також устати, але вона не спроможна розплющити очі й тому, певне, чує не все і не все розуміє, про що мама таємниче радиться з бабусею.

— Мамо, — каже ненька бабусі, — ти ж не забудь, будь ласка, нагадати Лізі принести базарну корзину перед перервою в Трудолюбіє і сама перевір, будь ласка, чи все там вкладене, хай і запас якийсь буде.

Галинці хочеться спитати, чому базарну корзину, з якою кухарка Марфуша ходить уранці на базар, треба нести у Трудолюбіє.

— І нікому анітелень, гаразд? А то ти ж знаєш ці непотрібні балачки.

— Ще б пак! — каже бабуся тоном, з якого зрозуміло, що вона все второпала. А от Галинці незрозуміло, та мама шепоче далі ще далеко цікавіше і приваблювально.

— Якщо буде тепло, можна дітей випустити у верхній сад.

Ця радісна новина заглушає цікавість до корзини.

Дітей випустять у верхній сад!

Мама швидко поправляє Галинчину подушку, здається, щось підсовує під край ковдрочки, і хоча дівчинка не бачить, але знає, що мама сміється. Може, вона сміється зі жабки, з якою Галинка сьогодні спить? Вона по черзі, щоб нікому не було образливо, вкладає когось із своїх «дітей» коло себе на ніч — якусь ляльку, чи то жабку, чи білочку — усіх по черзі.

— Хай прокинеться і побачить! — пошепки каже мама бабусі.

Галинка хоче сказати, що вже прокинулась, але їй ще дужче хочеться спати... Чому це діти не прокидаються так рано, як дорослі, а спати лягають значно раніше? Дорослі, мабуть, ніколи не хочуть спати! Коли вона виросте — ніколи не спатиме!

Із цим рішенням вона знову засинає, і, може, про верхній сад це їй сниться? Може, це великий килим на всю стіну над ліжком знову надсилає їй чудові сни? Галинка знає, що килим її любить, і йому це приємно робити. Адже найлюбіше і найчарівніше місце на світі — її сад! Їй приснилося, чи вона справді почула, як мама казала бабусі: «Коли буде тепло, дітей можна випустити у верхній сад»?

* * *

Сьогодні чудовий, щасливий день!

День народження!

Коли Галинка прокидається по-справжньому, вона бачить, що з-під подушки стирчить, немов визирає, білий-білесенький хутряний зайчик з червоною морквинкою в роті, а поряд сидить кучерява лялька, ну, зовсім така, яку бажала Галинка! І як це мама вгадала?

Підходить бабуся Катя з двома книжками в руках. Ой! Це ж буквар! Галинка, правда, знає майже всі літери, але слова поки що читає лише на вивісках та деякі заголовки в татовій газеті. А тут у букварі такі гарні малюнки, і слова великими літерами під ними.

— Ти вже велика, — каже бабуся Катя, — я тобі задаватиму уроки, як учням, а цю книжку, — простягає вона другу, чималеньку, в матер’яній ошатній палітурці, — цю я поки що читатиму тобі сама, і знаю: ти її дуже любитимеш. Це вірші, які найкращі наші поети писали для дітей.

Галинка хапає книжки та притуляє до себе разом з лялькою і зайчиком. Тепер вона вмітиме читати всі, всі книги! От Олесик — він, напевне, завжди умів читати, навіть уявити важко, щоб колись не вмів, з ним усі розмовляють, як з дорослим, і не тільки Галинка його слухається, а й старші за нього хлопці.

І про сад їй не приснилося! Бабуся каже:

— Якщо не буде дощу і не похолодає, мама дозволила погуляти у верхньому саду.

Галинка верещить од радості та стрибає на ліжку. Вона дуже любить верещати і стрибати. Олесик осудливо дивиться на неї. Та він також задоволений, це вона відразу бачить. Олесик швидко одягається і ще до сніданку сідає писати записку Жоржику і Люсі в «той» дім — це другий дім у їхній садибі, далеко більший за їхній. Жоржик та Люся, їхні двоюрідні брат і сестра, — діти дядька Гриця і Христі Данилівни — чомусь Олесик і Галинка звуть її не «тьотею», як вона їм приходиться, а по імені та по батькові. Може, тому, що вона виступає інколи в театрі, або з любителями, або з приїжджою якоюсь трупою, коли там треба когось заступити, але найголовніше, що вона вже наспівує пластинки для грамофона! І ті саме пісні — «Гандзя» та «Соловейко» — лунають з ранку до вечора з їхнього дому.

За сніданком Олесик, дивлячись кудись у простір, каже:

— Треба передати записку в «той» дім Жоржу. Можна це зробити?

— Звичайно, — схоплюється радо няня Лізочка. — Ви вже написали? Я зараз віднесу.

Для Олесика кожен радо зробить усе, немов це щось конче потрібне. Він ніколи не просить. Він тільки висловлює бажання, і всі його охоче задовольняють. Галинка так не вміє. Коли їй чогось хочеться — вона обіймає, цілує і бабусю, і Лізочку, і кухарку Марфушу — таку статечну дебелу жінку, й вони її завжди голублять. От Олесика, певне, просто не насмілюються. Лізочка йому навіть «ви» каже, наче він справді дорослий.

— Олесик — викапаний батько, — кажуть про нього.

Тато завжди врівноважений, спокійний, з усіма чемний, ніхто ніколи не чув, щоб він голос підвищив, він дуже-дуже рідко, коли незадоволений, насупить тільки брови. Галинка й цього боїться. Справді, при татові всі тримаються якось не так, як при мамі, хоча мама інколи може бути і запальною, і пригримнути на учнів або покоївок, але швидко відходить, і ніхто не ображається, бо завжди за діло, коли справді винний, і всі її дуже люблять та з нею відчувають себе вільно, наче всім вона рідна не тільки вдома, а й у Трудолюбії, та й на всій Різницькій горі; у кого що трапиться — до неї біжать.

Галинка хоче бути, коли виросте, такою, як мама, але це, певне, неможливо, бо мама — надзвичайна, і вона це знає. Вона найкрасивіша і найдобріша, взагалі найкраща у світі людина. Їй завжди відомо, що кому хочеться, і вона любить робити подарунки.

От і нині, на день народження, дозволила дітей випустити у верхній сад!

Олесик ураз написав записку Жоржику і Люсі.

— А Жечка? — стурбовано питає Галинка. — А як Жечка дізнається?

Адже найближча з усіх дітей для Галинки «хрещена» сестричка Жечка — дочка трудолюбського конторника. Мама казала, що «хрещена» сестра може бути ближчою за двоюрідних, і це цілком правда, так і почувається Галинка зі Жечкою, на рік старшою за неї, так її вважають усі в домі й у гурті дітей, — зовсім своєю.

— Я їй скажу, — враз знаходить вихід Лізочка. — Я ж піду в Трудолюбію до мами на перерву і приведу тоді Жечку.

* * *

Ні, це не сон і не вигадка. Потім пам’яталося — щороку перші дні провесни були однакові своєю радістю, непорівнянними ні з чим щастям, вони злилися в один прекрасний день, бо все було несподіваним, хоча наче таким самим, як і торік, і позаторік — але завжди, навіть це саме повторення — коли дівчинка після зими вибігає знову в сад — було чудом. Надзвичайний триповерховий сад. Він справді — триповерховий. Вони живуть на середині крутої частини Різницької гори. Подвір’я з палісадниками відділене од «верхнього» саду насипаними терасами так само, як верхній сад од нижнього — тільки тераси ще вищі. А нижній уже огороджений парканом, та паркана влітку не видно за стіною густо посадженої тонкої жовтої акації, наче поділеною на рівні частки міцними стовбурами білої — такої пишної, коли квітне. Це подобається Галинці — немов би кінця саду зовсім нема.

Тато ще до одруження купив на Різницькій горі далеченько від центру міста пустир, насипали тераси, посадили дерева, кущі, квіти. Тепер Галинка чує часто, коли хтось заходить до них уперше, відчиняє хвіртку коло їхнього непоказного будиночка, а за кілька кроків раптом у гостя вириваються слова: «Та це ж просто рай!».

Уже відразу в палісаднику, перед вікнами ростуть великі кущі жасмину, рожевого мигдалю, там і дитячі грядочки з квітами — їх звуть грядками, а не клумбами, як у верхньому саду. Кожен з дітей доглядає свою грядочку, звичайно, допомагають і одне одному, і дорослі також. Між «малим» і «тим» домом над верхньою терасою — розлога стара вишня. Вишня — це добра стара тітка, кожен на ній має свою гілку. Галинка боїться лазити по деревах, як хлопці, як Люся і Жечка, вона взагалі боягузка, правда, в цьому товаристві вона наймолодша та ще й дуже маленька на зріст — у неї найнижча гілка. Та напровесні вишня ще вогка і не вдягнена, як буде трохи пізніше. Узагалі зараз головне — це верхній сад. Терасами бігати заборонено, це пошкодить росту травиці, а коли трава виросте — то й поготів. Навіть хлопці знають і пам’ятають, що спускатися терасами — злочин, для цього є обабіч терас сходи з тумбочками. Уже прийшли тітки Сіми Гуленька і Михась, а також двоюрідні з маминого боку. Михась — ровесник Жоржа, а Гуленька — Олесика. Хлопці нетерпляче перестрибують через дві, а то й три сходинки. Люся і Гуленька намагаються наслідувати їх і перестрибнути хоча б через одну. Галинка відстає від усіх, але це не заважає їй радіти найдужче, коли вона опиняється на каштановій алеї.

Каштанова алея простягається впоперек верхнього саду, наче головна вулиця всієї садиби — «наш проспект» — говорять тітки. Алея починається від круглої клумби з найбільшим кущем жасмину, а оточують клумбу півники і жовті лілеї. Звичайно, зараз ще нічого не видно, а коли вони квітнуть, чомусь здаються Галинці їхніми ровесниками — хлопчиками та дівчатками. До клумби спускаються сходи з веранди їхнього будинку.

Каштанову алею посадив на пам’ять про Київ тато. Він казав: «У Києві скрізь каштани».

У Києві він учився в університеті, а коли закінчив, задля батьків переїхав сюди. В тата, коли він говорить про Київ, змінюється голос, він дивиться тоді сумно і ласкаво.

— Коли ви закінчите гімназію, — каже він Олесику і Галинці, — то поїдете далі вчитися до Києва; побачите Дніпро.

Київ, Дніпро — лунає як диво, як мрія.

Поки хлопці, а з ними Люся і Гуля дременули в кінець алеї, Галинка перебігає від каштана до каштана й вітається з кожним, навіть цілує нишком сірий, ще вогкий стовбур, а то й «під пахвочку» — під гілочку, де можна дістати, й особливо ніжно «свій». У кожного з дітей з якогось першого літа є свій каштан. У Галинки, звичайно, найменший, та й на нього вона ще боїться лазити. Хлопці обрали собі найвищі, найповажніші. Проте це її ніяк не пригнічує і не ображає, навпаки, їй було би прикро за маленького, що його ніхто не схотів обрати. І потім, вона впевнена, що достеменно знає: всі каштани, великі й малі, всі дерева та кущі в саду люблять серед усіх дітей найдужче її, Галинку, бо саме вона знає кожне з них.

Усю зиму вони її не бачили, їй здається, вони чекають, щоб з ними привіталися, а не просто з вигуками полізли на гілки до самих вершечків. Галинка певна, що каштани не сердяться на хлопців, адже ні разу торік не допустили, щоб хтось упав з дерева. А втім, дерева скучили найдужче за Галинкою, і тепер, коли вона притулиться до них, вони, напевне, можуть розповісти багато цікавого, що трапилося з ними за довгу зиму — і прикрого, і доброго.

Дідусь Івась, правда, казав, що взимку дерева спали; тим більше вони радіють зараз Галинці! Вони розповідають, звісно, не звичайними словами, як люди, а шерехтять тихенько гіллям, та однаково Галинка розуміє їх. Адже і вона не може, не вміє розповісти про все, що думає. Чомусь узагалі думаєш і вигадуєш так багато, і все так гарно вкладається, а коли скажеш словами — виходить якесь ніяке, коротке та зовсім непривабливе і навіть інколи незрозуміле іншим. Чи в усіх людей так? Може, у неї мало слів, бо вона ще маленька? Чи, може, люди не говорять того, що думають, приховують од інших? Отже, вона чомусь навіть Жечці не говорить про дерева.

Є люди, які вміють дуже добре розповідати, коли їх слухаєш, усе те бачиш. От мама, бабуся, коли сама з дітьми, інколи тато, коли не читає газету. Але здебільшого всі повсякчас розмовляють звичайно, немов тільки нагадують, що треба кому зробити, або повідомляють про те, що вже зроблено.

А Галинка любить слухати, коли розповідають. Адже дорослі багато ходять, їздять, багато скрізь бачать і чують… Мама так може розповісти, що й сама немов побачиш, і все те, про що мова, рухається, гомонить, сміється або плаче. Мама як побуває в театрі або Біоскопі, обов’язково потім розповідає бабусі, Марфуші, Лізочці.

Галинка певна — хоча любі каштани стоять на одному місці, вони також багато знають. Адже в саду пташки, вони літають де завгодно, на зиму линуть далеко у вирій — це якісь казкові краї — ото набачаться на шляху! А вітер? Він теж приносить новини! А хмари? Як вона любить улітку білі пухнаті хмари на синьому небі! От лише висохне — можна буде лежати на травиці, а білі хмари зупинятимуться над їхнім садом. Ні, справді, каштани та високі тополі напевне багато знають і дуже розумні. Не тільки вона любить бути з ними, а й інші — пташки, вітер, білі хмари. Напевне, вони знають мову одне одного і розуміються краще, ніж з людьми.

На жаль, Галинка ще ніколи не прокидалася так рано, як пташки, і ще не бачила, як сходить сонце.

Пташки прокидаються, коли сонце сходить? Чи то пташки його будять?

Це ще раніше, ніж приносять татову газету, а мама не біжить до Трудолюбія, це ще до найранішого ранку?

То тільки дідусь Івась, який улітку спить у саду в курені, все бачить і чує, навіть що й уночі в саду діється. Коли вона виросте, обов’язково хоч разок встане так рано, щоби подивитися і також послухати.

От коли настає справжнє літо, вона й тепер дуже любить дивитись, як заходить сонце. Тоді пташки знімають такий гомін! Удень вони скрізь літають, а ввечері повертаються додому і, певне, скликають дітей-пташенят і всі розповідають одна одній та деревам, де їхні гнізда, усі свої новини.

Дерева розумні й добрі, тож вона ще не може підібрати слова, але якось почула, як бабуся Катя казала про одну знайому: «Яка доброзичлива вихована людина!».

Може, й дерева такі? Доброзичливі та виховані. Вони дружать між собою, привітні до пташок, а бешкетує в саду, крім хлопців, тільки вітер, а дерева верхівками спиняють його і докоряють шелестом гілок, шелестом листя й дивляться уважно, щоб ніхто нікого не кривдив. Отак, як бабуся — уважно поглядає, щоби, бува, старші хлопці не зобидили ненароком Галинку.

Незрозуміло, чому бабуся ставиться так підозріло до Жоржика і Михася?

Михась і Жоржик завжди сперечаються і в усьому змагаються. От про Олесика так не скажеш — він нікого не задирає і в хлоп’ячі сварки не встряє. У ставленні до дівчат, правда, відчувається не те щоби зверхність, а байдужість. Михась і Жорж лише ненароком можуть зачепити або штовхнути малу, але ніколи її не дражнять, як можуть інші, й навіть сперечаються, хто в іграх її вкраде, врятує — вона найменша, її легко схопити на руки, понести (саме те, чого бабуся боялася!), але саме тому їй в іграх відводять наче головна роль — дівчинки, яку викрадають розбійники, принцеси, яку стережуть, рятують, одбивають, і дівчатка це розуміють та не заздрять. Адже їм же припадає цікавіше, де можна проявити активність та винахідливість — охоронниць і захисниць.

Он чути — Жоржик і Михась уже сперечаються, хто буде вождь індійців, хто капітан корабля. Олесик спокійно наводить порядок. Усі знову гратимуться в індійців — довготривалу гру, яка тривала все літо, лише на зиму її припиняли.

Галинка ще затримується коло свого любого каштанчика.

Ой! Що там долі у торішньому листі, зараз вогкому, темно-коричневому, блискучому на сонці? Звідти наче визирає, таке синеньке! У мами очі сині-сині. Дівчинка нагинається. З-під листя виткнувся тонесенький пролісок. Який гарненький, любий! Їй хочеться доторкнутися до нього. Може, йому треба допомогти? Адже він такий слабенький, і листя для нього, напевне, важке, і як він пробивається крізь нього! Ні, ні, не треба, його так легко зламати. Хай ніхто не бачить його, а то загорлають, злякаються, ще зірвуть. Вона стоїть, нахилившись і склавши ручки, боїться поворухнутися. Нічого, не лякайся, витикайся далі, я нікому не скажу про тебе.

— Галинчик! Де Галинчик!? — чує вона дзвінкий голос. Це, нарешті, й Жечка прибігла, її люба Жечка.

— Тссс… Тихіше… — підіймає палець Галинка, і Жечка навшпиньки підходить до неї. Жечка знає — Галинка завжди знаходить щось цікаве.

— Дивися, квіточка, — шепоче Галинка. — Я боюся, щоб не зірвали… Бачиш, їй дуже важко витикатися вище. Це, може, пролісок? Пам’ятаєш, бабуся Катя читала, що першим вилазить пролісок.

— А може, треба трошки розгребти листя? — так само пошепки питає Жечка.

— А може, йому стане ще холодно? — не наважується Галинка. — Може, коли самотужки, йому приємніше?

Вони обидві, схилившись над першою весняною квіткою, шепочуться, щоб її не злякати. Хоча Галинка молодша на рік, Жечка певна, що тут, у садку, треба слухатися Галинки, то в інших справах вона старша і розуміється краще.

У цей час лунають на весь садок вигуки Жоржика і Михася.

— Квітка! Я перший побачив! — кричить Жорж.

— Ні, я перший! Ти ще був на дереві, а я стрибнув і побачив, — намагається перекричати Михась.

— Ой! Дивіться! Ціла купочка квітів! — кричать Люся і Гуленька. — Ми! Ми знайшли перші!

Чого вони так кричать, сперечаються! Тільки сполохають квіти, лякається Галинка.

Раптом Олесик каже тоном, що не припускає ніяких суперечок:

— Ви лазили, а Галинка давно стоїть над квіткою і стереже. Я не хотів їй заважати. Правда, Жечко, ти, коли прийшла, Галинка вже знайшла квітку?

Жечка радіє. Який Олесик розумний! Він таки справді головний серед хлопців! А Галинка, дурненька, завжди щось вигадає або помітить, а загорлає хтось інший.

Галинка вигадує щось цікаве з ляльками, а заявляє голосно усім Гуля. Жечка ображається завжди за Галинку, до того ж, вона ревнує її до всіх двоюрідних сестер, до всіх знайомих дівчаток.

А Галинці наче й байдуже, що Гуленька з Люсею і хлопці її випередили. Вона тільки каже таємничо:

— Обережно, дивіться, який маленький.

— І от ще купочка, — каже Гуленька, зовсім без хвастощів, як Михась.

— Це і у них день народження, — радіє Галинка. Якщо ціла купочка, можна вже не розмовляти пошепки. Правда, це у них день народження?

— Може, нарвати перший букетик? — пропонує Люся.

— Що ти! — аж лякається Галинка. — Хай вони ростуть! Ми краще влаштуємо для них свято, їхній день народження!

— Як і твій! — підхоплює Гуленька.

— І давайте це місце, де вилізли квітки, пообтикаємо прутиками, щоби помітно було і хтось ненароком не потоптав, — пропонує хазяйновита Жечка.

— Михась! Жоржик! Олесик! — гукає наказово Гуленька, вона одна серед дівчаток вміє так наказувати хлопцям. — Ідіть послухайте, що ми вигадали! Ви нам паличок настружіть, і ми всі будемо справляти день народження пролісків.

Деякий час усі зайняті збиранням підходящих прутиків, рівняють їх, утикають навколо пролісків, хоча Михась і Жоржик трошки сперечаються, у кого рівніше виходить, та зовсім трошки сперечаються, це навіть пожвавлює працю. Обидва ж таки звертаються до Олесика.

— Рівно? Правда рівно?

— А тепер подивимося з дідусевої лавочки на Ворсклу! — пропонує Олесик. — Тато казав учора, що Дніпро вже скрес, значить і наша Ворскла скресла.

«Дідусева» лавочка наприкінці алеї, коло бузкової альтанки.

— Біжимо навперегони, хто швидше? — пропонує Люся, вона бігає швидко, майже так, як хлопці, правда, Гуленька і Жечка не поступаються перед нею. Але Михась турбується про Галинку, він не може допустити, щоб вона стала останньою. Зрозуміло, вона прибіжить остання.

— Жорж! Ми понесемо Галинку! — пропонує він.

Вони зі Жоржем сплітають руки, і Галинка верещить од задоволення.

— Схопи руками нас за шию, — наказує Жорж.

— Обережно, — застерігає Жечка.

— І зовсім не треба бігти, треба урочисто йти, як у палацах ходять, — наказує Гуленька, немов би вона бувала у палацах, але ж про це є в казках.

Михась та Жоржик, на щастя, не сперечаються, хто з них дужчий і хто прудкіший, і їм зовсім не важко нести маленьку Галинку, а вона так щасливо сміється, що всім весело, і хлопці намагаються як найобережніше поставити її на лавочку, звідти дуже цікаво дивитися — видно далеко ген-ген. Он на горі монастир, а в долині Ворскла, їхня люба Ворскла! Скільки радості від неї дітям навесні й особливо влітку! Вона вже незабаром розіллється, вода дійде аж до дамби, до якої спускається їхня Різницька гора, і такий водяний простір буде перед очима!

А насправді вона невеличка, маленька донечка Дніпра, до якого постійно біжить, поспішає. Галинка уявляє Дніпро могутнім, владним. Вона вигадує, коли б його намалювати, як у казках — людиною — було б таке могутнє, мов у богатирів, обличчя, не страшне, а розумне й уважне, і все у хвилях, замість волосся на голові й бороди, і до нього линуть його сини та дочки, струмочки й річечки, і серед них їхня гарна та ласкава Ворскла. Може, це Галинці колись снилося, чи їй читали? Чи вона сама вигадала? В уяві бачить, як насправді, але про це нікому не говорить. Їй і самій цікаво уявляти і думати про це.

Як добре, що саме в день її народження прибігла в садок весна і витикнулися перші проліски, і Ворскла вже ламає кригу, і всі радіють, і кожен вигадує щось цікаве.

А тут з ґанку Лізочка гукає обідати.

— Усі діти у нас сьогодні обідають! — повідомляє вона. — Швидше, бабуся вже чекає.

— А мама передала повний кошик Галинчиних улюблених пірничків! — заявляє Жечка.

— Бабуся уже для всіх у тарелю виклала, — каже Лізочка.

— Ура-а! Ура-а! — кричать Михась і Жорж, а за ними всі діти у такому запалі, немов ніколи не куштували нічого солодкого. Але ж пірнички Жеччиної мами — це не абищо! І весняна дитяча зграя з гомоном та сміхом біжить у дім.

[1] Тут і далі у тексті: Галинка — Оксана Іваненко; Олесик — її старший брат Дмитро; Літа Миколаївна — мама Лідія Миколаївна; Олексій Іванович — тато Дмитро Олексійович.

[2] Дім Трудолюбія — притулок для сиріт, де дітей навчали усіляких ремесел.

Трудолюбці

На горбочку, зі свого сторожового посту хлопці-трудолюбці побачили, як їхня учителька ну просто тобі летить угору. В неї завжди була така хода — летюча.

— Біжимо на зустріч, візьмемо зошити, — запропонував Тиміш товаришам. — А ви, — звернувся він до менших, — умить до класу! Панько черговий! Щоб там крейда, ганчірка — все було на місці! Літо Миколаївна, доброго ранку!

— Доброго ранку! — загукали всі хлопці, оточивши учительку. — Давайте зошити, ми понесемо!

— Добридень, хлопці! Що це ви роздягнені повибігали! Хіба вже літо? Ще застудитесь! Ану, вмить до класу! — вона не сердиться, вона сміється, але хлопці її слухаються завжди відразу. — Я зайду до Параскеви Федорівни, а ви подивіться, щоб тихо було, я за хвилинку буду в класі.

Хоч і не за хвилинку, але не більше як за п’ять усе було домовлено з Параскевою Федорівною — дружиною конторника, «кумонькою-голубонькою» — найближчою довіреною жінкою у життєвих справах, куди ближчою, ніж сестри. Літа Миколаївна, поцілувавши її, зашепотіла:

— Ліза корзину принесе, там ковбаса і цукерки, ви вже, голубонько, наріжте, там і масло, намажте бутерброди, я вдома не хотіла, наріжте, щоб усім вистачило. І от три карбованці, візьмете у пекарні здобних, отих по три копійки, з варенням і присипкою.

— Знаю, знаю, усе зроблю.

Параскева Федорівна розчулено закліпала очима.

— Перед великою перервою я когось із хлопців пришлю, ви тільки корзину накрийте і нікому ні телень. Навіщо кому знати? Жеченьку можете з Лізою до нас відправити. Я дозволила, якщо буде сонячно, дітей у верхній сад випустити, й обідатимуть усі дітлахи у нас, і Сімині, і Грицькові. А яке ж для Галинки свято без Жеченьки? Ну біжу до моїх халамидників! Вони мене зустрічати вибігли! — похвалилася вона.

Перші два уроки минають звично, як щодня у школі — великому довгому класі. Вся школа — один цей довгий, не дуже світлий і зовсім не затишний зал. Який там зал! Це радше непривітна казарма, а втім, це найулюбленіше місце у Трудолюбії для всіх трудолюбців. Тут учаться водночас усі разом, усі три групи — коло сотні хлопців малих та підлітків. Три довгі ряди парт. У першому ряду — перша група, в другому — друга, у третьому — третя. Перед першим і третім — великі чорні дошки, перед другим — посередині столик учительки. На стіні портрет царя і цариці, у правому кутку ікона, в лівому — шафа для шкільних причандалів. Як у кожній церковно-парафіяльній школі. І вчить один учитель, частіше учителька. Але можна ручитися, що в жодній школі учні не люблять так незатишний клас, уроки, як у цій трудолюбській учні-трудолюбці. У школі — найкращі години, хоча Літа Миколаївна дуже строго питає уроки, без усяких поблажливостей ставить оцінки — що заробив, те й маєш, а коли вже побачить уперті лінощі — може й у куток поставити, але ніколи не поскаржиться ні «надзирателю», ані «пану». «Паном» усі звуть завідувача Домом Трудолюбія. Старші завжди самі присоромлять молодших, і вони бояться не Літи Миколаївни, а бояться її «обидити», адже коли вона в Трудолюбії, ніхто зі службовців, пекарів, старших майстрів у майстернях не насмілюється якось скривдити когось із хлопців. А сама вона нікого не боїться, навіть пана. З учнів питає «строго» тому, що хоче, аби вони були найкращими учнями серед усіх школярів у місті. Так, так! Це її гордість, коли хтось іде далі вчитися. І це ж не раз траплялося. По правді, ніякої методики викладання ніхто Літу Миколаївну не навчав, та ще й одразу в трьох групах. Дещо підказали старі вчительки, дещо побачила, але вже за кілька років роботи сформувалися свої прийоми і якась завзятість у роботі, особливо тут, у Трудолюбії, з дітьми-сиротами. Вона за них одна відповідала! Вони мусили бути кращими за інших, у кого є батьки.

Саме про це вона не міркувала, просто відчула одразу, коли її перевели зі сільської школи, де вона працювала після семи класів гімназії. Там, на селі, у неї все також було добре, і батьки, особливо баби, і діти її любили — приїхала така молоденька привітна учителька — зовсім дівчинка, уважно вислухала всі поради старшого вчителя, який виходив на пенсію та їхав до сина. В гімназії вона вчилася дуже добре, і начальниця шкодувала, що Літа не може лишитися у восьмому та йти вчитися далі. Але так уже склалися сімейні обставини. Вона сама не нарікала, гадала, що тимчасово, і їй було все цікаво — навчати дітей читати та писати. Навчити тому, чому вчилася сама в молодших класах гімназії. Коли виникла потреба, теж зі сімейних обставин, переїхати до міста, вона, не замислюючись, погодилася на перше вільне місце — тільки-но відкриту школу в притулку Дому Трудолюбія, і хоча там були й майстерні, й пекарні, й невеличке помешкання на зразок «богадільні» для немічних старих — так що досить великий штат, не кажучи вже про завідувача, попечителя і благодійне жіноче товариство — вона відчула: за долю хлопців мусить найдужче потурбуватися вона, і їй самій треба було вигадувати різні прийоми у викладанні, у навчанні, відразу сотні хлопців ув одній кімнаті, в яких увесь час потім суворо розписаний на працю, прибирання, всілякі справи, що зовсім не стосується уроків навчання і про які й не відають діти навіть у бідних сім’ях. Тут кожен був наче вже дорослий з багатьма обов’язками і немов з іншого якогось роду-племені людей. Пострижені, в сірому запраному однаковому одязі хлопці й зовсім без права сперечатися, не виконати наказу будь-кого, без права виявляти якісь свої бажання. От тільки у школі, в цьому довгому класі вони відчували себе інакше. Літа Миколаївна і не думала про якийсь особливий підхід для завоювання авторитету, слухняності, вона бажала «вивести їх у люди», а це великою мірою залежить від їхнього навчання, значить, вони мусять пройти програму не аби здихатись, а так, щоб їм згодилось у житті, і в неї завжди був якийсь азарт, щоб її учні найшвидше, ніж в інших школах «зачитали», вивчилися читати не довше, як за три тижні(!), щоб іспити, які обставляла завжди парадно з великою запрошеною комісією, складали з блиском. Хлопці відчували, що вони не можуть підвести Літу Миколаївну ні на іспитах, коли приходять «гості», ні на показових уроках, що її запрошували давати влітку перед учителями, які приїздили на короткі курси зі сільських шкіл. Це вимагало неабиякої праці й учням, й учительці, і жодну хвилину в школі на уроках не гаяли. Молодші щось пишуть грифельками на дошках — Літа Миколаївна казала, що швидко перейдуть на зошити! Старші вчать задані уроки, а середні з Літою Миколаївною коло дошки розв’язують задачки; або навпаки, старші й середні зайняті письмовими справами, а молодші читають хором за учителькою з букваря — це завжди весело — а потім відповідають поодинці. Коли всі стараються й урок йде швидко та гладко, тоді Літа Миколаївна весела, завжди щось цікаво розповість, про що старшим або середнім вивчити треба буде, або якийсь веселий віршик з малими хором вивчить. Справді, найкраще у школі, інколи приведуть її малу доньку Галинку, і Літа Миколаївна посадить її тоді на першій парті між Калениковим і Васею Тихим (він зовсім не «тихий» — прізвище таке). Усі на маленьку поглядають і намагаються відповідати якнайкраще, а вона — така кучерява, рожевенька, чистенька — здається живою лялькою, і ніхто з них, звичайно, не догадується, що сама Галинка їх соромиться, і всі вони їй здаються такими розумними, серйозними, бо всі так добре відповідають мамі й так гарно старші та середні пишуть у зошитах і на великій дошці, а в першій групі — на дощечках. Мама дає і Галинці дощечку й каже: «Можеш щось намалювати, або пиши те слово, що й Каленичок і Вася». Правда, Галинку не так уже часто приводять, це коли мама хоче піти з нею до міста, але Галинка любить бувати в маминій школі, а для трудолюбців це завжди велика приємність, і вони задоволені, що Літа Миколаївна садить таку чистеньку чепурну дівчинку між ними, і вони вже стараються!

Та сьогодні трапилася незвичайна подія. Ще не скінчився третій урок, Тиміш швидко розв’язав задачки і подав зошит Літі Миколаївні.

— Тимоше, — мовила учителька, тихенько відходячи до дверей. Тиміш зрозумів, що вона хоче щось сказати. — Побіжи зараз до Параски Федорівни і принеси від неї сюди кошика, мені з дому надіслали, тільки не розкривай дорогою і нікому не розказуй. Витримаєш? — усміхнулася змовницьки.

— Ну що ви, Літо Миколаївно, хіба я малий? — і помчав.

Параска Федорівна дала йому велику базарну корзину.

— Це ж сьогодні Галиноччин день народження, то Літочка Миколаївна і вас, «злиднів», хоче почастувати. Ви ж слухайте її, вчіться добре, вона ж хоче людей з вас зробити, до пуття довести, — Параска Федорівна зашморгала і витерла краєчком хустки очі.

Тиміш, хоча миттю перескочив від помешкання конторника до школи, та відчуваючи, яку відповідальну місію він виконує, у клас зайшов поважно. Літа Миколаївна завжди, глянувши на свій маленький «дамський» годинник, що носила на позолоченому ланцюжку, давала наказ черговому дзвонити. Зараз, також глянувши на годинник, наказу дзвонити не дала.

— Хлопці, здавайте зошити, складайте дощечки і сидіть усі на місцях. До обіду ще далеко, я вам дам щось перекусити. Тимоше, Стьопо, роздайте хлопцям бутерброди, булочки і по три цукерки.

Бутерброд із ковбасою, чайною рожевою свіжою ковбасою на великих куснях білої паляниці, змащеної маслом! Здобні булочки, ще тепленькі, а цукерки довгі в різнокольоровому папері! Що це за день такий!

— Починай з першої групи! Спокійно! Усім вистачить!

Цього можна було б і не казати. Усі були приголомшені смачним частуванням. Окрім того, вони, як завжди, до останніх уроків, та й не тільки останніх, зголодніли. Адже на сніданок був щодня тільки каламутний чай з хлібом, та й обід не передбачали ситним — на перше миска юшки або ріденького борщу, на друге — каша з вивареним шматочком м’яса. Малеча, не замислюючись, почала уминати поспіхом, навіть страшно було, а якщо зайде наглядач Кузьма Хомич або пан! Але Літа Миколаївна була цілком спокійна і сама стала допомагати роздавати.

— Чому це так? — спитав пошепки Стьопа Тимоша.

— Сьогодні день народження Галиночки, — поважно відповів Тиміш, — тільки нікому не кажи.

Та хіба можна було не сказати пошепки Василеві, Андрію, Мишкові?

Та й сам Тиміш не витримав, оскільки певен був, що більше розуміється, як треба поводитися, він співав у архієрейському хорі; інколи на якихось поминках чи після вінчання хористам також перепадало частування, отже, Тиміш, сповнений власної гідності, мовив:

— Спасибі, Літо Миколаївною Хай Галина Олексіївна росте здоровенькою і щасливою! «Галина Олексіївна» не знала про це святкування. Мама, крім бабуні, Лізочки і Параски Федорівни нікому не сказала. Галині Олексіївні — вже справді «Галині Олексіївні» — через багато років, розшукавши її, розповів про це старий Тимофій Трохимович — Тиміш — підполковник у відставці, директор однієї сільської школи.

І обоє плакали...

* * *

На Різницькій, вдома, Галинчин день народження не відзначали так пишно і бучно, як день народження Олесика. Його іменини збігалися з батьковими, і хоча для дітей спочатку накривали дитячий «іменинний» стіл, та основна увага була на прийомі дорослих гостей — родичів, співробітників редакції. Дітям було ще й веселіше сьогодні, бо простіше і вільніше. Діти не бачили, коли Каленик і Тиміш принесли порожню корзину. Хлопці віддали її на кухню, але бабуся запросила їх за стіл, потім прийшла Літа Миколаївна і сказала, щоб вони ще погуляли з усіма дітьми. І всі двоюрідні, й учні-квартиранти, й Каленик з Тимошем грали у «фанти», «зіпсований телефон», інші цікаві вигадливі ігри, і всім було весело, і дівчатка, як завжди, верещали, а найдужче — Галинка.

Чудовий був день народження у Галинки!

* * *

Лізі доручили відвести Жечку.

Тьотя Літа поцілувала свою хрещеницю. Маленький Каленик і його старший брат Тиміш стояли скромно осторонь. Раптом Літа Миколаївна притулила до себе Каленика, а другою рукою, підбадьорюючи, провела по голові Тимоша, по шорсткому волоссі — «проти шерсті» — за зиму волосся відростало, а на літо всіх стригли. Тимошеві вже минув десятий рік, то семирічного Каленика можна було, як малого, приголубити, і той аж зашарівся від несподіваної ласки.

— Біжіть, хлопці, а то Кузьма Хомич сердитиметься.

— Ні, коли хто у вас, він тільки бурчить, а не лається, — довірливо мовив Тиміш.

— Бережіть по дорозі дівчат, будьте справжніми чемними кавалерами, — пожартувала на прощання.

— Жеченько, ти ж завтра зарані приходь! Обов’язково приходь! — цокотіла Галинка. — Нам же треба лялькам імена вигадати! Мамусю, хай Каленичик теж прийде!

— Прийде, прийде, а зараз хай ідуть, не затримуй, вже он зовсім темно надворі!

Жечка, тримаючи за руку Лізочку, щось базікала про завтрашній день. Власне, від будинку Ваненок до Трудолюбія було зовсім близько, правда, дорога крута і не прямо. Найкрутіше відразу, де на розі провулочка праворуч — маленька бакалійна крамничка, а ліворуч — сходи до соборної площі. Але до Трудолюбія треба було пройти провулочок і йти пологішою дорогою до «білого дому», а там іще трошки праворуч уже по рівному, і Дім Трудолюбія, навпроти якого училище, в котрому вчився колись відомий і ще зовсім невідомий Гоголь! Так і казали, визначаючи маршрут — до «білого дому, до Гоголя». Взагалі, зовсім близько.

Хлопцям-трудолюбцям здавалося, що можна перестрибнути з гірки трудолюбського подвір’я, котре виходило одним боком на Різницьку, просто до Літи Миколаївни — в іншу країну світу. То Галинці дорога ще уявлялася далекою та різноманітною, коли вона дріботіла поламаними дерев’яними тротуарами. Боже! Яка насправді це була, хоча коротка, але така незручна дорога! По-перше, гора-вулиця була немощеною, дехто з власників садиб просто не хотіли гуркоту і воліли миритися з непролазною грязюкою восени й напровесні. Скрізь завжди тротуари були поламані, тільки біля багатого, таємничого для дітей Переселені — прізвище чого варте! — тротуари були завжди у порядку, широкі, охайно підметені, як і в центрі міста. Проте немощена, в рівчаках од злив, Різницька гора мала якийсь затишний вигляд і для усіх дітей була наче продовження подвір’я, садків, садів. Узимку всі каталися юрбами на санках, найвправніші аж від Переселені, вправно завертали долу, а найсміливіші — аж до Соборної площі й по сходах, що було всім заборонено, але ж завжди знаходилися герої, які не слухали ані батьків, ані городового. Обов’язково, хоч раз за зиму, якісь хлопчаки на санках потрапляли під коней, що везли когось угору. Тоді здіймався лемент на всю вулицю, та однаково — заборонити катання на санках ніхто не був спроможний.

Поки що, до пори, малеча Ваненок у цих загальнорізницьких розвагах участі не брала, та серед них потрапляли «домашні» учні Літи Миколаївни, її хрещеники — діти сусідів. Трудолюбцям теж було заборонено кататися взимку з Різницької. Надто це була небезпечна, хоч і ваблива розвага!

Та що могло бути кращим для малого Каленика, як не відвідини, будь з якої причини, дому вчительки. Зараз у нього було відчуття, ніби його якоюсь чаклунською силою переносять, ні, шпурляють із одного життя в інше. Отак шпурнули його, коли раптом схопили, відірвали од села, від хати, де він народився і прожив шість років, од матері, від сестер і братів, де все було знане, відоме, рідне — і малесенький садочок, і неозорий степ, куди він бігав до Тимоша та інших «дорослих» хлопців, які пасли вівці. Усі люди навколо були знайомі: і баби, і діди, і парубки, і дівчата, і все було відомо усім — у кого корову продали, у кого свиня здохла, а в кого коняка лоша привела, на якому подвір’ї Бровко лютий, і краще в садок по яблука туди не лазити, а де на баштані дід добрий — сам пригостить, і хоча мама лають та кричать інколи на всіх дітей — та то ж мама, про всіх турбується, увечері пригорне і скаже:

— Ой, волоцюго, ну замурзався, як порося! Хоча пику та руки вимий, та сідай мерщій каші поїсти, — і тут же на старших, — ви там не все висьорбали? Малому лишили?

— Лишили, лишили! Хай не гасає хтозна-де, та приходить, як усі люди, — це Тиміш, статечний і серйозний. — Сідай уже, їж.

— Ач уминає, наче три дні хліба не бачив! — сміються сестри.

Ніхто його найменшого не скривдить, і чому ж йому, найменшому, випала така доля?

І мама ж плакали, плакали, коли її умовляли відвезти в якийсь там «приют».

— У тебе ж семеро, як ти їх до пуття доведеш?

— Ой, лишенько моє, коли б Трохим знав, коли б знав, на яке горе, яку біду, які злидні покинув, на яку поталу лишив! — плакала мати. І в яку злу годину ота думка химерна з тим переселенням у голову йому впала? І як же я не хотіла, як не хотіла, Мати Божа знає, як я не хотіла, не бажала.

— Ну що ти бідкаєшся, тепер нарікаєш, хіба не знаєш, як з ним ледь-ледь до літа дотягали, — втішали сусіди. — Адже гадав Трохим, що краще буде — і земличка, і дорожні, й за хату одержали. Хіба вам не заздрили, що наважились? Усі гадали — може, й нам? І чого це така напасть трапилася?

Так. Це було достеменно так. І хто міг передбачити, що все обернеться непереможним лихом, незрозумілим не тільки малому Каленичку, який, звичайно, відчув лише зміну свого особистого життя, а й старшим, які чули міркування батька, розмови, поради. Та старшим дітям не треба було й поясняти. Злидні вилазили з усіх кутків. От батько й вирішив — хату продати і в Сибір податися — казали, багатющий край.

Уже все було налагоджено. Батько їздив туди дивитися, хоча не близький світ, та розповів — багатий край, земля родюча, ріки рибні, ліси — звіра усякого, тільки працюй і житимеш у достатку, і дітей у люди виведеш.

Продав хату, реманент, худобу. Уже клунки в’язали, дітлашня стрибала — цікаво як! Мати більше плакали, ніж раділи, немов передчували щось. Раптом хвороба звалила батька — у дорозі він застудився і як згорів, і лишилася жінка без хати, без корівки, без такої-сякої конячки, а тільки з клунками та дітьми. Найстаршому шістнадцятий пішов.

Отоді попадя і сусідка й почали умовляти:

— Віддай малого в приют у місті, старшенькі вже й самі працюватимуть. Кого в найми, кого на завод чи фабрику. За хату гроші віддай, ще не встигли витратити. Може, й повернуть, адже якесь управління купило і знести хотіло.

Морока була немала. З хатою все ж таки пощастило — повернули. Тільки порожньо. І в хаті, й на дворі. Усе ж продано. І про кожну дитину треба подумати — що та як. «Віддай малого до приюту», — усі як змовилися — в один голос...

Тоді здалося матері — найбільше любила оцього маленького Каленчика, на якого особливої уваги ніхто не звертав — росте собі, як бур’янець, між старшими. Старші — то так! До школи ходили. Тиміш дуже добре вчився... та й старший — нічого, вчителі не скаржаться, по хазяйству старанно завжди допомагали. Як вона без них лишиться! Без чоловічих рук? Уже ж парубійки! А малому — справді краще буде, хоч нагодоване завжди, не голодуватиме. Старші очкурі підтягнуть, не нарікатимуть, не скиглитимуть, а воно ж іще мале. Все ж таки приют, за всіх дбають... місто.

Якби вона знала, як воно, це мале голодуватиме і важко звикатиме до того приюту! І люди не такі, як на селі, і хлопці не такі, усі однакові та всі вредні, і все таке сіре, і на подвір’ї не те що квітів, а ніякого зілля нема, хіба що коло довгого приземкуватого будинку; попервах Каленикові здавалося там багато дверей та ґанків, за малесенькими парканчиками трішечки землі коло кожного ґанку одведено — там щось жалюгідне чахле та миршаве росте. Там живуть майстри, конюхи та різна дрібна челядь. А коло хлоп’ячих спалень — нічогісінько не було, і там хлопці мусили самі вимітати, як вилизувати, а проте, здавалось, усе тут припорошене сірим пилом. І було дуже холодно. Хоча вдома спали діти покотом узимку на печі, а влітку в клуні, на сіні, та й узагалі де доведеться, а тут у кожного було окреме ліжко і подушка, та, як завжди, було холодно під жорсткою ковдрою. Там, удома, у гурті й не зчуєшся, набігавшись, і не помітиш, як заснеш, а тут — чи спиш, чи не спиш, а все ввижається оте, своє. Але ж ніхто з хлопців про те не говорить, наче вони тут зроду-звіку, й іншого життя ні у кого не було. Зовсім про інше у них балачки, бажання, справи. Справді, жбурнули його в зовсім інший світ. А коли вже насправді спиш, тоді заходить наглядач Кузьма Хомич і гукає, щоби вставали і навмисне деренчить над кожним ліжком дзвоником — саме тоді, як хочеться спати!

Його, Каленчика, привезли влітку — сусіди їхали на ярмарок, наказали шануватися, всіх слухати і не бешкетувати, бо це не рідна хата. Наказали та й поїхали. А він стояв маленький та безпорадний серед юрби хлопчаків — усіх на одне лице, пострижених, босих, в однакових сірих сорочках та сірих штанях і майже в усіх не по росту — у кого надто короткі, у кого завеликі, але всі сірі, заправлені. Його ще не встигли постригти і переодягти. Хлопці відразу почали дражнити, зачіпати, смикати за густе скуйовджене біляве волосся. Чого? Потім він довідався — то так ведеться, так належить приймати усіх новачків. Удома він завжди був задерикуватий і сам устрявав у бійки та в різні пустощі, а тут немов увесь світ проти нього був. Навіщо його сюди привезли? Його також підстригли, наказали вимитися в якійсь напівтемній кімнаті з холодною цементною підлогою, дали білизну і такий самий сірий одяг, як у всіх. Тітка, яка давала, все ж таки намагалася одібрати найменше — і сорочку, і штани. Все було після прання трохи вогкувате, абияк випрасуване.

Уже почалося літо, у школі хлопці не вчилися. Декого зі старших позабирали у село в наймити, решта працювала у майстернях, пекарні. Його відвели до щіточно-корзиночної і наказали виносити стружки. На перерві його оточила юрба хлопчаків і знову почали торсати, белькотіти якісь дурниці — він не розумів чого! Не міг же Каленик здогадатися, що хотіли просто на перерві від роботи розважитися, бо всі вибігли, як навіжені, хто з шевської майстерні, хто з пекарні й перед обідом у коротенький свій «вільний» час хотіли побігати, поборюкатися. А тут іще така розвага — новенький! Та ще таке мале, дурне, а насупилось як! А дивиться спідлоба! Каленик боявся, що він розплачеться, і тоді його зовсім зневажатимуть, і він усі свої маленькі сили збирав, щоб витримати.

Та ось до гурту підійшов височенький хлопець — він Каленикові здавався цілком дорослим — і одягнений був чистенько, охайно, і сам чистий такий, як панич, тільки блідий, худорлявий, наче хворий.

— Ану припиніть! — навіть не гукнув, а мовив владно і не сердито, а спокійно. — Хто це тут свою дурну силу над малим показує? Забули чи що, які самі були, поки добрити з іншими не почали?

Потім Каленик довідався — «добрити» — це по-трудолюбському значило дружити з кимось, ділитись усім.

— Та ми ж, Федю, нічого, ми тільки так, — почали виправдовуватися хлопці.

— «Нічого, нічого». На найменшого усі гуртом напали, теж мені сміливці! Ходи зі мною, хлопчику! А як побачу, хто його зобижає, зі мною справу матиме!

Юнак, якого називали Федею і поштиво розступилися перед ним, узяв Каленика за руку й пішов з ним до лавочки на узгір’ї, над невисоким парканчиком, звідки трудолюбці запросто перестрибували і наче скочувалися на Різницьку гору.

Хто був цей Федя, перед яким усі розступалися? Не з начальства, не з доглядачів, адже називали його просто Федею, та й не вихованець — одягнений був охайно, хоч і бідненько, та на білій сорочці, так, не сірій, але явно не новій — блискучі ґудзики і на поясі блискуча пряжка, і не босоніж був, а в шкарпетках та літніх парусинових черевиках. Каленик насмілився і спитав:

— А ви теж тут живете? Ви тут живете?

— Тут живу, тільки вже не трудолюбець, я вже у Реальному училищі вчуся. Мене вчителька Літа Миколаївна туди влаштувала. От восени, як школа почнеться, вона й тебе вчитиме.

— Я не хочу тут аж до осені бути, — зашморгав кирпатим носиком Каленик. — Я втечу. Тут усі злі, як собаки, і той дядько, котрий будить, злий, і хлопці злі, ще кажуть — і пан якийсь приходить, то вже, певне, найзлючий, бо й хлопці його бояться. Я втечу.

— Дурню, куди втечеш? І нічого хлопці не злі, то попервах, поки познайомляться.

— Я додому втечу.

— А хто там у тебе вдома?

— Удома всі — і Тиміш, і Степан, і Нацька, і Христя з Килинкою... і мама ... і мама там... — він уже одверто схлипнув.

— А тато?

— Тато вмерли. Їх на цвинтарі поховали.

— Ну, от бач, вас багато, а мама одна, як же вона вас усіх нагодує?

— Я гусят у Твердохліба пастиму. Тиміш у них череду пасе.

— А Тимішеві скільки років

— Не знаю.

— До школи ходить?

— Тепер ні. Тепер до школи ніхто не ходить.

— А взимку ходив?

— Упереміжку зі Степаном. У них одні чоботи, а школа далеко.

— А дівчата, сестри теж ходили?

— Так у них же чобіт нема!

Це все немов і не дивувало Федю.

— От бачиш, а тут ти до школи восени ходитимеш, он у тому великому будинкові, що на вулицю виходить, там школа, і всі хлопці вчаться. Літа Миколаївна всіх вчить.

— Може, й вона зла!

Федя розсміявся:

— Що ти кажеш, дурне! Літа Миколаївна — зла?! Сам побачиш, яка вона, і не рюмсай, і, боронь боже, не тікай, бо однаково городові спіймають, а Кузьма тоді в карцер посадить. Та тебе вже не чіпатимуть, я ж їм сказав… ні, не чіпатимуть більше. Вони не злі, то вони здуру, для сміху.

— Добрий сміх! — промурмотів Каленик, але вже спокійніше.

Справді, хлопці вже більше не дражнили Каленика. Та після Спасу прибув і Тиміш, старший брат, він був радий, не те що Каленик, бо дуже хотів учитися. Тиміш розповів, що Нацьку теж привезли і тут же у дівчачий приют віддали. Степан пішов на станцію працювати, Явдошка у попа за дитиною дивиться, Христя і Калинка з мамою, а мама все хворіють та хворіють, і плакали, що приїхати не змогла, тільки гостинчика передали — ось у вузлику цукерок та пряників, насіння, яблучок та грушок. Каленик уже «добрив» — заприятелював, значить, із Васею Тихим, трошки старшим за нього, та зараз не тільки Васю пригостив, а й інших хлопців маминим гостинчиком. Шкода, Феді не було — поїхав кудись до родичів аж до початку занять. Але тепер Каленикові вже стало легше, і старший брат коло нього, і сам трохи призвичаївся.

Якось хлопці заметушилися, побігли гуртом до воріт. Там стояла, тримаючи велосипед, молода жінка. Каленик аж рота роззявив, така вона була несхожа на всіх, кого досі бачив і в селі, й тут, у Трудолюбії. Не дуже висока, але не низенька, в матроській шапочці, тільки без стьожок, а пришпиленій довгими шпильками на пишному легкому волоссі, в білій блузочці зі синім матроським коміром і в синій спідничці. Вона здавалася такою легкою, рухливою, сміялася так весело, а очі були сині-сині, як матроський комір. Вона наче з якоїсь картини примчала сюди на велосипеді, якого зблизька Каленик ніколи не бачив. Колись селом проїздили кілька велосипедистів, і всі хлопці побігли вслід, здіймаючи куряву, але не наздогнали.

— Літо Миколаївно! Літо Миколаївно! — кричали радісно хлопці й оточили її.

— Хто це? — спитав пошепки Тиміш.

— Та це ж наша вчителька! Хіба не знаєш!?

Тиміш і Каленик теж побігли.

Хіба такі вчительки бувають?

— Літа Миколаївно! А у нас новенькі! — повідомили хлопці ніби якусь радість. — Оце Тиміш, а оцей малий — Каленик. Тиміш уже до школи ходив, а малий ще нічого-нічогісінько не знає.

— Нічого, знатиме! — сміючись, мовила Літа Миколаївна. — Ану, йдіть ближче, я на вас подивлюся.

Від неї віяло чудовими пахощами, і немов усе в Трудолюбії стало іншим.

Воно справді стало зовсім іншим і для Каленика, і для Тимоша, тільки-но почалися заняття в школі й Літа Миколаївна приходила щоранку.

А тоді, вперше, коли побачили її, не тільки Каленик, а й Тиміш здивувалися тому, як усі хлопці зраділи, мов на свято, відразу схопили велосипед.

— Ми його зведемо з гори і вас додому проведемо.

Двоє хлопців дуже обережно вели велосипед, а всі гуртом ішли навколо учительки.

І Тиміш з Калеником пішли. Шкода, зовсім близько… А вона розмовляла з усіма, розповідала, що їздила на село до сестри в гості, розпитувала про їхні, трудолюбські новини. Шкода, що будиночок, де вона жила, був справді зовсім близько. Він був маленький, той будиночок, Каленик тільки встиг угледіти, що оточений квітами, а вниз по горі сад, як ліс густий-густий, і звідти линули дитячі голоси.

У школі Каленика посадили на першій парті в першій групі, а Тимоша — в другій, і вони обидва дуже старалися, і Літа Миколаївна казала, що Тиміш трохи «піджене» й напевне пересяде в третю. А Каленик, за місяць, як і вся перша група, вже умів читати по складах. Он як! І він знову став жвавий, задерикуватий, як удома, а Тиміш, як і вдома, був старанний, статечний і вчився добре. Літа Миколаївна була задоволена. Вона часто всім ставила за приклад Федю.

— Бачите, добре вчився і навіть у Реальне вступив.

Реальне. Гімназія. Старші й навіть середущі хлопці розуміли, що це щось прекрасне. Там люди стають іншими. Отже, Федя трудолюбцем був так само, як вони, а став гімназистом, одержує стипендію, і «пан» дозволив йому жити у Трудолюбії, поки він не закінчить Реального. Казали, що цього у пана домоглася Літа Миколаївна і тепер стежить, щоби вчився він тільки на п’ятірки, і Федя ходить до них на Різницьку, як родич, і бабуня — Катерина Степанівна — так усі називали «бабуня» — допомагає йому у французькій та німецькій мовах. Перед щорічними іспитами в Реальному його перевіряє з усіх предметів сам Олексій Іванович, чоловік Літи Миколаївни, редактор.

Тиміш мріяв, що і він учитиметься далі й щоразу, коли потрапляв «на Різницьку», приглядався уважно до життя там. До книжок. До того, як поводяться, як розмовляють. От і цього разу, повертаючись із братом та Лізою, чемно спитав Лізу:

— А ви не боятиметеся назад сама йти?

Він чув, що Олексій Іванович і дядя Ілля — брат Літи Миколаївни — Ілля Миколайович говорять Лізі «ви» так само, як і Марфуші — кухарці, а Ліза «служить» у них нянею, та це зовсім не те, що наймичка десь на селі, а як чисто й охайно вдягнена, і білий фартушок з мереживом, і зачіска, як у панночки. Зрозуміло, що у неї не та робота, що у наймички на селі.

— Чого ж я боятимуся? — засміялась Ліза. — Тут же на Різницькій усі свої. Я у тітки жила, навпроти Ваненок. Хоч я у них працюю нянею, та Літочка Миколаївна каже, щоб я і про майбутнє думала, чогось навчилася. Вона мене до Горсальки влаштує ученицею, це ж найкраща модна майстерня у місті, я вивчуся на модистку, зароблятиму, а Літа Миколаївна мене підучить добре грамоті та з усіх предметів. Вони з бабунею і тепер примушують мене вчитися, кажуть, користуйся, що ти у нас, тепер треба і жінкам освіченими бути, де б не працювали. А я, коли вивчуся на справжню кравчиню, тоді сама Літі Миколаївні шитиму! А Горсальку ви би бачили, як пишна пані, тримається, навіть багаті пані перед нею запобігають, щоб вона їм шила, а вона і не в усіх бере замову. Це не абищо в її майстерню потрапити. Та Літі Миколаївні вона не може відмовити, обіцяла мене взяти, а пошити теж не відмовиться нізащо. У неї Літа Миколаївна, правда, тільки зрідка шиє, Горсалька дере хтозна-скільки. Каже — «за фасон» і за «смак». Я потім, як вивчуся, сама шитиму, — повторила вона й підсумувала: — Хто до Літи Миколаївни попаде, той не пропаде. Ви, хлопці, шануйтеся, добре вчіться і поводьтеся гарно, — настановила Ліза тоном вищої істоти.

Так напучивали і сусіди, які привезли. Хоча вони не знали ні Літи Миколаївни, ні Трудолюбію, ні Різницьку.

— Та хіба ж у Трудолюбії так, як у вас, на Різницькій? — зітхнув маленький Каленчик. — Тут штурхають та б’ють, і в карцер Кузьма садовить, а там у вас і Літа Миколаївна завжди, і бабуня така маленька й добра.

— Та бабуня ж свята, — переконано мовила Жечка, — вона все про всіх знає, а ніколи не накричить. Там у нас узагалі не тільки бабуня, а ніхто не лається, як у Трудолюбії, а щоб потиличника — ніколи в житті! І на коліна в куток, як у інших домах, ніколи не ставлять.

— Та що там на коліна чи якийсь штурхан, — по-філософськи зауважив Тиміш. — Удома від батька теж потиличники перепадали.

— Так то ж батько, — знову зітхнув малий Каленик.

Йому зараз здалося, коли б раптом з’явився батько і дав потиличника та вилаяв, як би він, Каленик, зрадів! І додав осудливо:

— От Літа Миколаївна ніколи нікого не б’є, а Кузьма…

— Прирівняв, — знизила плечима Ліза, — то ж невихована, неотесана людина.

— Що ж, — вів так само роздумливо Тиміш, — можна все перетерпіти, коли знаєш, для чого. Для чогось то люди мусять жити, щось робити, більше знати. Не вік же у Трудолюбії, можна перетерпіти і Кузьму, і все, тільки б учитися. Літа Миколаївна казала, щоб я далі вчився і щоб якесь ремесло засвоїв, свою працю мав, тоді людина незалежна. Що ж, — знову повторив він, — для цього можна перетерпіти.

Ліза співчутливо підтакнула.

— Еге ж, так, так. Он Федя в Реальному вчиться, з нього вийдуть люди. Літа Миколаївна кожному допоможе, у кого є бажання.

Шкода, що так швидко дійшли лагідним весняним вечором після небучного святкування, а такого простого лагідного дня, і старші — Лізочка й Тиміш — мріяли про дальше своє життя, свою самостійність, незалежність. Жечка раділа, що завтра знову прийде на Різницьку, вигадуватимуть імена для нових ляльок та звірят, розподілятимуть їх по групах, як у тьоті Літи в школі.

А Каленик іще відчував, як Літа Миколаївна притулила його до себе, і якась млість немов розлилася по всій його істоті.

— Хоч би цього Кузьму не зустріти, — раптом почув він зауваження Тимоша і враз збагнув — це ж знову Кузьма зі своїми причіпками, знічев’я, аби владу показати над хлопцями і старанність перед «паном». Ага! Він теж боїться «пана». Літа Миколаївна «пана» не боїться, а Кузьма боїться. Він ще й жінки своєї боїться, це старші хлопці сміялися. І знову немов якийсь лихий чаклун хапнув його за барки і жбурнув в інше життя, далеке від «Різницької гори», назустріч цьому осоружному Кузьмі, казармі-спальні, страшному карцеру. Хоч би як-небудь непомітно прослизнути і швидше сховатися від усього на твердому ліжку під шорсткою колючою ковдрою.

У кожного свої страхи…

Страхи

У кожного свої страхи...

Звідки вони взялися, ці страхи?

Що Галинка страхуня — всі знають. Дехто з дорослих її соромить за це, а от тато розуміє, що маленька людина може вночі боятися темряви, і тому вночі у спальні горить «нічничок» у формі свічечки. Тато стежить, щоб його завжди запалювали, хоча темряви боїться тільки Галинка, а Олесик, мама і бабуся зовсім не бояться.

Але й нічничок не дуже допомагає дівчинці. Удень усе гаразд, усе як слід. Вона бігає, грається, чимось завжди заклопотана. Сама чи з подружками. Не вередує, нікому не заважає. І скрізь у кімнатах багато цікавого. Удень усе добре, дуже добре.

Речі, де сплять мама, Галинка та Олесик — найдобріші й найласкавіші. Адже не з усіма речами в домі можна бути спокійною. Знають про це дорослі чи ні? Певне, знають, адже дорослі про все знають, тільки чомусь не говорять... От лише зненацька у мами прорветься, коли вона скаже бабусі або Лізі:

— Я одягну сьогодні бузкове плаття, воно в мене щасливе.

Значить, знають! Просто нема потреби, нагоди про це казати, і тому вони спокійно лишають Галинку та Олесика самих у кімнаті, коли вже темно, а Галинка дуже боїться темряви. Певне, мама довіряє килиму і подушкам, ласкавим, як бабусині руки, і ці речі втішають дівчинку, коли скиглить, ну, а добрий килим знає безліч казок про кожну квітку і кожен мудрований візерунок, що є на ньому.

Найвеселіший із речей у спальні — мамин невеличкий письмовий столик. Правда, бабуся часто каже мамі: «О господи! Який у тебе гармидер! Ти ж нічого не можеш знайти!»

Мама, сміючись, махає руками.

— Будь ласка, тільки нічого не чіпай і не прибирайте з Лізою. Після ваших прибирань я справді нічого не можу знайти.

Галинка згодна з мамою. Вона теж добре знає, що там є: купки трудолюбських зошитів, які мама так швидко править щовечора, чомусь Галинчине платтячко, мереживні носовички, олівці, ручки, пудрениця, ридикюль, шматочки різних матерій, «дорослі» та дитячі журнали і книжки. Ну, одне слово, все, що треба мати під рукою! І над усім — пахощі веселого маминого одеколону. Від маминих речей, як і від неї, завжди пахне весною, квітами... Мама ніколи не сердиться, коли Галинка щось шукає на її столику і часто знаходить не те, що шукала, але щось конче потрібне, хоча й несподіване. Приміром, стьожку для ляльки або прегарну листівочку.

Звичайно, і в спальні є деякі небезпечні речі, яких треба берегтися. От коло їхнього лагідного ліжка стоїть ліжко Олесика, таке самостійне й незалежне від будь-кого, як і він сам. На цьому ліжку, хоча воно невеличке та вузеньке, лежить хитрувата смугаста ковдра. Олесик запевняє, що вона зі шкури тигра. Галинка, звичайно, боїться сідати на неї, хоч Олесик інколи поблажливо каже, що тигр давно приручений і вдень його не страшно. Та Галинка сама знає, що вдень у спальні нічого не страшно, вона спокійно може бути сама. От у татовому кабінеті й удень — ні, нізащо!

Коли її туди посилають щось принести, вона біжить швидко-швидко, обов’язково по дорозі торкаючись мізинчиком дивана і низенького затишного кріселка. Коли що — вони врятують її! Адже у татовому кабінеті стільки строгих, серйозних, навіть суворих речей, а дотик мізинця — це умовний знак з доброзичливими речами.

У кабінеті — великий письмовий стіл і ще секретер червоного дерева з безліччю таємничих поличок та шухлядок, шафа, полиці з різними книгами. Книги — то нічого, а от речі — хто їх знає, які у них вдачі! Крісло — не те низеньке, на якому можна вмоститися зі Жечкою, а те, що його можна закрутити і зробити високим, на ньому сидить тато, коли працює, і в кабінет ніхто тоді не заходить, воно, певне, сердите, це крісло. Якось Галинка хотіла залізти на нього і впала. Хай йому! Воно наче наглядає за порядком. У кабінеті завжди абсолютний порядок. Борони боже щось чіпати на столі або відкривати шафу. Цього дорослі можуть і не нагадувати. Галинка й сама не хоче мати справу з більшістю тамтешніх речей. Проте в кабінеті дуже цікаво. Хоч би швидше вирости й нічого не боятися!

От на полиці тонка чорна статуетка — якийсь худорлявий дядько — його звуть Мефістофелем — його вона стережеться. Він так єхидно дивиться, заклавши ногу на ногу, наче хоче сказати щось уїдливе, противне.

Узагалі в кабінеті на стінах, на столі, на етажерці багато різних фото, портретів — і родичів, і незнайомих.

Та потроху Галинка запам’ятовує їхні імена.

Он у вітальні над піаніно висить чималий портрет такої сумної-сумної підстаркуватої людини з довгими вусами... Дівчинка іноді зупиняється, і їй здається, чоловік дивиться їй в живі очі, і їй стає так сумно, тільки вона нікому не каже про це.

— Який чудовий портрет Тараса Шевченка, — зітхає завжди тьотя Сіма, сідаючи за піаніно. А мама раз сказала:

— Наш великий Кобзар! Я так рада, що придбала його портрет!

Ці портрети входять у життя дівчинки як родичі, й вона їх не боїться, навіть, коли сама в кімнаті. Любить постояти та дивитися на них і думати про них, але не може бути запанібрата, як з іншими статуетками, портретами, картинами.

От у вітальні Тарас Бульба і Наталка Полтавка — розфарбовані різними кольорами статуетки. Вона їх любить, і Тарас Бульба аж ніяк їй не страшний, хоча вигляд у нього суворий, а Наталка Полтавка, напевне, жила в Полтаві за собором, там, де школа Котляревського, де вчителює мамина подруга.

Фотографії рідних і знайомих — колишніх маминих учнів — усі дуже цікаві. Галинці про всіх розповідає бабуся, вона не тільки рідних, а й усіх учнів пам’ятає. Галинка любить про них слухати, а от Олесик зовсім ні, й не знає так про кожного, як Галинка.

У вітальні найцікавіші, хоч і найтаємничіші для Галинки речі — дві картини і піаніно.

— Це оригінали, а не копії. Копії — зовсім не те, — сказав якось тато, показуючи картини гостям.

Вона ще не розуміє, що таке оригінал. «Оригіналом» часто називають одного татового репортера — Бояна, він справді веселий і смішний, а про Олесика часто кажуть — «він копія батька» — а причому тут картини? Вона тільки знає, що подарував якийсь художник, коли її і на світі не було.

На одній картині річечка, а вдалині ліс. Галинка любить сидіти на килимі, що вкриває всю підлогу у вітальні, дивиться, вдивляється у цю картину — і наче сама гуляє там, на поляні над річкою. На поляні різні запашні квіти, висока трава. Галинка могла б заховатися з головою. Вона могла б нарвати букет квітів завбільшки як кущ, але не хоче рвати — хай ростуть! Галинка з ними тільки знайомиться і розмовляє — пошепки або подумки, а в руках тримає якусь іграшку, щоб ніхто не здогадався, чим насправді зайнята. Вона не розказує про це нікому.

На другу картину Галинка дивиться завжди не так спокійно та лагідно. Там море. Невже насправді можуть бути такі несамовиті хвилі? Вона бачила тільки ласкаву Ворсклу, де всі купаються влітку і катаються на човнах, й ніколи великих хвиль там нема, тільки малесенькі, які діти самі збаламучують, і трошки більші, коли у воду кидається мама і плаває. Вона плаває краще за всіх, «по-матроському».

Може, коли вона, Галинка, виросте, вона й таких дужих хвиль, як на картині, не боятиметься?

А втім, на цю картину довго не дивиться. От піаніно! Дівча радіє, коли воно відкрите, бо відкрити його самій ще важко. Піаніно маленьке і стареньке. Посередині просто на клавішах хтось написав «до-ре-мі-фа». Галинка запам’ятала швидко ці літери — так звуться клавіші — білі між чорними. На піаніно рідко хто грає. Мама не вміє, крім кількох пісеньок напам’ять, і завжди шкодує за тим, що її не вивчили. Бабуся знає всі ноти і вміла грати — а тепер у неї хворі руки. Дорослі кажуть, що воно «розстроєне» і його треба давно настроїти, і поки що на ньому грають тільки «гості» — дорослі двоюрідні брати та сестри, і то частіше під співи — «акомпанують», так це зветься. Інколи грає тьотя Сіма. Якось вона заграла щось дуже грайливе, таке ніжне, веселе, як нарядне платтячко в бантах і оборочках. Галинка, завжди соромлива при чужих, раптом, сама не знаючи чому, вибігла на середину кімнати, заплескала в долоньки і затанцювала.

— Дітям потрібна музика, — повчально і наче зі жалем мовила тьотя Сіма. Вона завжди так розмовляла — повчально, з дуже розумним виглядом.

Але Галинку не вабить самій грати, хоча вона знає: її обов’язково вчитимуть, і її, й Олесика. Мама про це мріє і про це казала, як про щось конче вирішене та неодмінне. Та Галинка любить слухати, дуже любить слухати, коли грають і співають, співають і під музику, і без музики, аби співали. Тільки вона любить не сидіти тоді з усіма, а десь у своєму куточку або під якимось столиком на підлозі. Вона «придумує» і про всі речі, і про людей, які вони насправді, а не такі, як поводяться завжди.

Їдальня в будинку невеличка, туди виходять двері з їхньої спальні, вітальні й маленької прохідної бабусиної кімнатки. Нічого особливого в їдальні нема — обідній стіл, буфет та в куточку полички з дитячими книжками. Узимку на стіні завжди висять географічні карти. До географічних карт Галинка звикла змалку і знає, яка фарба що означає, де море, де гори, де суходіл.

Але ж от що важливо і прекрасно — четверті найширші двері з їдальні виходять на балкон! Це не абищо! Власне, це велика засклена веранда, але всі звуть її балконом. Там ще прибудована кімнатка, і в ній міститься «бібліотека» — кілька шаф із книгами і головне — з журналами й додатками до них за багато років. Яке щастя, що все дитинство пов’язане з цією «балконною» бібліотечною кімнатою!

Улітку балкон узагалі стає центром життя всіх. За великим овальним, куди більшим, аніж у їдальні, та ще й розсувним столом уже й обідають, вечеряють; на балконі ще стоять стара широка тахта, садове крісло-гойдалка, садові стільці. Балкон виходить на ґаночок — там теж можна посидіти, навіть тато любить там сидіти і читати газети, палити цигарки, а з ґаночка ведуть сходи. Галинці вони здаються дуже довгими і високими. Сходи спускаються в сад.

Так, у п’яти кімнатках невеличкого непоказного будиночка дуже багато цікавого! У Галинки завжди багато справ, так само, як у всіх у домі: і дорослих, і дітей.

Та от надходить вечір. І коли вже вона й Олесик лежать у ліжках, Галинка на великому маминому, братик поряд на вузенькому, під гордою ковдрою-«тигром», а дорослі ще сидять у їдальні, тоді потихесеньку, нищечком приходять страхи.

Вона пронизливо, жалісним голосочком просить Олесика:

— Дай ручку!

Або:

— Повернися до мене, я тебе триматиму за вушко.

Чому за вушко?

Вона взагалі чомусь любила когось тримати за вухо. Чула, як дорослий кузен Боря казав про когось: «У нього просто добрі вуха». А іншим разом, пошепки: «Які в того дядька противні вуха, він чує не так».

Дорослі сміялися, що Галинка звертає увагу на вуха, а старші кузени — для неї зовсім дорослі — щоби зробити їй приємне, пропонували, взявши дівчинку на руки: «Ну, потримай, потримай за вухо, можеш навіть поскубти». Але вона ніколи не скубла, навпаки, тихенько гладила. Для неї часто одна якась риса в обличчі визначала, чи хороша людина, якийсь притаманний рух, жест, не кажучи вже про руки, волосся, а ще більше голос.

Тримаючи руку або вушко братика, можна було вберегтися від різних страховиськ, що прокидаються саме вночі.

Вона відчуває себе нещасною. Хоче швидше вирости, щоб нічого не боятися. Та не тільки ж дорослі нічого не бояться. Адже Олесик може й увечері сам піти до татового кабінету, а про урвиголів Жоржа і Михася нема чого й казати. Та навіть Жечка і Люся зовсім не боягузи. Чому це тільки вона така вдалася серед усіх дітей?

Штори на вікні ворушаться. Там причаїлися злі молоді відьми. Вони сваряться зі старими відьмами, які мешкають під ліжком. Старих вона боїться менше, але спересердя вони можуть вилізти з-під ліжка, щоб кинутися на задирак молодих, і вона їх побачить! Галинка боїться їх побачити.

Хто закинув у її маленьку голівку цю несінітницю про старих і молодих відьом?

Та вона ж чула, сама чула — на кухні балакали якось увечері кухарка Марфуша з дівчатами покоївками. Про кого вона казала, Галинка не розуміла, тільки почула — Оришка, яка прислужувала у флігелі бабі Соні й дідові Івасю — татовим батькам, мовила переконано і запально:

— Та то ж справжня стара відьма, Остапенчиха! Її ж уся Різницька знає.

Марфуша спокійно зауважила:

— Ну, та їй до молодої і вслід не ступити! Ото вже справді баба з пекла родом! І де їхній синочок її відшукав та сюди привіз? Удень така свята та божа, ніхто й не подумає, що відьма. А з вечора, коли чоловік у нічній зміні, як почне, як почне, аж за дамбу на гарди чути! І влізла ж така в сім’ю, всіх перебаламутила, і старих поїдом їсть.

Гардами звали зелену долину між дамбою та Ворсклою, гардами влітку навпростець бігали купатися. Марфуша казала це так упевнено, але спокійно, що у Галинки не виникло сумніву — відьми, про яких вона чула з казок, живуть і в їхньому місті, навіть на їхній Різницькій горі. Удень вони прикидаються звичайними бабами та дівчатами, а потім обертаються відьмами.

Галинка не так боялася, що вони накинуться на неї — чого б це вони напали на неї — як того, що вона побачить їх в їхньому справжньому відьомському вигляді.

А дорослі знають про це? Отже, Марфуша знає і так спокійно говорить… А мама? Бабуся Катя? Галинка боялася засинати. Може, знають і мовчать, як про щось звичайне? А може, про це не можна говорити? От вони, відьми, почують, що про них питають, вилізуть і подивляться на Галинку.

А може, це було ще й од «Вія»? Про нього розповідали хлопці, про нього вони прочитали у товстій книзі, яка зветься «Гоголь», і недавно вони читали її навіть вголос, окремі уривки. Галинка дуже любить слухати, коли читають; коли читає Жоржик, завжди дуже цікаво і дуже страшно — він витріщає очі, скрегоче зубами, інколи заплутується, тоді його поправляє Олесик, він, напевне, знає всі книжки, але коли Олесик читає вголос, хоч і без помилок, спокійно, наче зовсім доросла людина, це не так цікаво.

Олесик попереджав Галинку:

— Іди краще гуляти з Люсею, це дуже страшно, ти боятимешся.

Але як можна втриматися і не послухати? І потім, це було вдень і коло хлопчиків, і в цій чорній книзі вони спочатку показували смішні веселі малюнки, але раптом Галинка побачила і дуже страшні. Хлопці — вони нічого, сперечалися, чи подібні, чи ні і чорти, і якийсь там Басаврюк — певне, чорта так звали. Якщо сперечалися, значить, вони знають, що все це насправді є?

Із Жоржиком у Галинки є щось споріднене, навіть більше, ніж з Олесиком та Люсею, з якими вона ближче роками, а Галинка найменша серед них, і зовсім не шкодить, і не забіяка, і не бешкетниця, але любить слухати різні вигадки. Дещо Жоржик каже таємниче тільки Галинці, тільки їй, це їй відомо.

— Знаєш, ота ганчірка, що на порозі сіней, то стара баба, знаєш, з одним зубом, ворожка, пам’ятаєш, ми бачили на ярмарку, ще казали, вона злодійка — поки ворожить, щось непомітно поцупить, і вона тоді, пам’ятаєш, швидко зникла. Тепер вона обернулася ганчіркою, її тут не піймають, ніхто не здогадається.

Галинка йому вірить, вона всьому вірить, що кажуть навколо, і боїться наступати на цю звичайну ганчірку, якою миють підлогу. Як це Жоржик не боїться так зухвало наступати на неї? Як він не боїться «представляти» Басаврюка та інших страшних осіб із Гоголя?

Увечері Галинка завжди виносить цю книгу зі спальні. Дорослі гадають, що вона просто прибирає книги, але ж її дитячі книжки спокійно лишаються на маминому столикові.

А духи?

Навіть бабуся Катя каже про «злих духів», про «духів протиріччя», взагалі про багатьох духів, і для Галинки це цілком реальні постаті. Кажуть ще — «добрий дух» — але про нього Галинка не думає, він же добрий, значить, його нема чого боятися. Її тривожать та цікавлять інші. От «духу протиріччя» не терплять дорослі, а він, як навмисно, певне, невидимо завжди крутиться коло хлопців. Навіть вселяється у деяких дітей, звичайно, непомітно, адже Галинка чула, коли якось бабуся Катя та Олесик про щось сперечалися, не сердилися, просто сперечалися, і бабуся Катя сказала Олесикові:

— У тобі сидить дух протиріччя.

Виявилося, що Олесик його не боїться. Увечері у спальні нікого не було. Галинка лежала в ліжку і дорікала Олесику, що той забрав у неї альбом, а вона його не додивилась. Олесик раптом накинув на себе простирадло, підвів брови і промовив басом:

— Я дух протиріччя!

Ніхто не звик, щоб Олесик жартував, а це було так смішно, що Галинка зареготала й вирішила, що «дух протиріччя» взагалі не страшний, напевне, він учений, як Олесик, і той з ним запанібрата. Між іншим, в Олесика і його улюбленець сірий пухнастий кіт — теж учений, такий, як отой, що про нього читала бабуся Катя. Галинка була певна, що й кіт знає багато казок та пісень і міг би розповісти про різні дива. Олесик і кіт — приятелі. А Галинка цього кота навіть соромиться. А втім, із «духом протиріччя» нема чого боятися, він, певне, більше неприємний дорослим, коли вселяється у дітей.

А от злі духи — то інша справа. Вони зіпсували Галинці щасливі роки.

У них не можна не вірити, бо про них говорила сама бабуся Катя, а для всіх, усіх маминих учнів-квартирантів і для трудолюбців цілком очевидно й беззаперечно, що бабуся Катя — свята. Про таке навіть не говорили, просто всі діти про це знали. Вона, звичайно, не була схожа на тих святих, портрети яких на іконах і в книжках «Закон Божий» та «Ветхий і Новий Завіт», які вчили мамини учні, й уроки часто відповідали бабусі, а Галинка майже завжди сиділа в ногах бабусі та все уважно слухала. Одягалася бабуся, як усі люди навколо, а не ходила в таких широких одежах, як святі й ангели. Вона була завжди охайною, навіть чепурною, і коли йшла в місто, одягала на сиве волосся чорний капелюшок, узимку хутряний, улітку зі соломки або оксамиту зі широкою чорною стьожкою і бантом збоку. Вона носила мережені комірці й манжети на кофтах, і взагалі була красива бабусенька. Інколи так лагідно і приємно складала губи, що діти та внуки казали: «Бабуся зробила губки». Це означало, як дорослі казали про панночок: «Зробила очі». Її всі любили і слухалися. Коли мама була в Трудолюбії, а тато в редакції, усім і всіма в домі порядкувала маленька, для всіх своя та близька бабуся Катя. Вона завжди була зайнята — то питала уроки, то вчила учнів французької і німецької мов. Взагалі багато чого знала і так багато дітям розповідала і веселих, і серйозних історій зі життя своїх рідних, не лише батьків, а й дідів і прадідів, й особливо її любили слухати дівчатка — Галинка та Жечка, і вона завжди розповідала залюбки саме їм, водночас обов’язково щось роблячи, то штопаючи білизну дідуся Колі, то на радість Галинки в’яжучи її лялькам ковдрочки або платтячка. В буденні дні всі діти — внуки й учні-квартиранти обідали, не чекаючи мами і тата. Порядкувала за столом бабуся Катя, і завжди за столом було весело та вільно. Усі діти були здорові, їли з великим апетитом, нікому з дорослих і на думку не спадало умовляти, турбуватися про це або прислухатися до якихось вередів — хто що любить. Бабуся ніколи не втручалася і не заважала їхнім дитячим розмовам, вигадкам, але її слово було значним, хоча вона ніколи не говорила повчально й піднесено. Та всі діти були переконані, що саме вона знає, що в житті, у поведінці, в діях людей погано, а що добре. Саме в ній відчувалося беззаперечне, своє, незалежне ні від кого і ні від чого, тверде розуміння тих начал, що, власне, тривожить філософів усіх віків, — добра і зла. Але коли ж придивитися уважно, це постає перед людьми змалку, з перших свідомих слів і вчинків. Звичайно, всі дорослі — і мама, і тато , і всі родичі — немовби знали, що можна, що треба робити, як треба поводитися, це все було в повсякденному житті, але саме в ній, маленькій худенькій бабусі відчувалась якась вищість і глибинність розуміння добра і зла не в повсякденній бувальщині, а у світі й житті взагалі.

Галинка думала, що дорослі також знають, що бабуся Катя — свята. Приміром, коли приходив дід Коля — мамин батько, він живе окремо, він цілує бабусі руку побожно, як у церкві прикладаються до ікон, і каже:

— Ви свята жінка, Катерино Степанівно!

У бабусі, правда, тоді зовсім не такий вигляд, як у святих на іконах, вона дивиться так, немов хоче сказати: «Що ви там белькочете?» — й інколи навіть добродушно-зневажливо махає рукою.

Але ж мама також знає про бабусину святу силу, інакше чого б вона інколи напівнаказово-напівпрохально просила стареньку:

— Помоліться, щоб я хоч раз виграла в цьому тиражі!

Або:

— Помоліться, щоб Мишко і Тиміш витримали іспити на круглу п’ятірку.

Значить, мама переконана, що бабусині молитви найдійовіші.

Тільки тато залишавсь якось осторонь цього ставлення до бабусі, та у нього взагалі інше життя, далі від дитячого, від маминого — у нього ж редакція — РЕДАКЦІЯ! Це ж не те, що рідний світ саду або малопривабливе, проте цілком знайоме і зрозуміле життя Трудолюбія! Вдома немов усе повітря, все життя залежить від мами і бабусі, бо ж коли мами нема, коли вона у Трудолюбії, вдома бабуся — захист від усього несподіваного.

Певне, всім дітям, не тільки малій Галинці приємно і спокійно, що у домі є людина, в якої певні свої стосунки з якимось світом добра та істини. Вона ж знає, чи согрішив ти, чи ні. Їй ніхто ніколи не бреше. Взагалі, діти знають од неї, що це величезний гріх — брехати. Вона не любить, коли скаржаться одне на одного, при ній ніколи навіть дорослі жінки не осуджують інших, вона не любить скупих та жаднюг і завжди уважно дивиться, щоб у дітей усього було порівну, коли пригощають або дарують. Бабуся не любить, коли хтось чимось хвалиться і випинається перед іншими.

Взагалі вона знає, що добре і що погано, і це справді дуже зручно, коли в сім’ї є така своя свята, якій в усьому можна довіритися.

То як же не повірити, що «злі духи» існують насправді, коли про це Галинка почула від самої бабусі Каті!

Так, це було увечері. На ґаночку коло кухні сиділи Марфуша і дівчата покоївки з «того малого» дому, з флігеля, і сусідка баба Кульбачиха. Балакали про щось. Бабуся Катя з Галинкою поверталися зі саду і зупинилися коло них. Переказували, обговорювали страшну новину: на Кобішанах чоловік убив свою жінку — зарубав сокирою.

— А чого? — спитала Галинка.

Як усі діти її віку, вона завжди питала: «А чого?», «Чому?».

— Злий дух поплутав, — сказала бабуся.

— Ото вже певно так, чоловік був як чоловік, кума казали, що жили, як усі люди. Тільки батьків не слухав. І на тобі, на таке лихо наважився. Не інакше, як злий дух поплутав, — підтвердила, киваючи головою, Кульбачиха.

— Як? — спитала поки що зацікавлено Галинка.

— Нашептав йому злу справу. Тепер його Бог покарає, — зітхнула Марфуша.

— Ходімо, ходімо, вже пора чай пити і спати, — бабуся хотіла швидше відвести дівчинку від цих тривожних розмов.

Значить, існують якісь злі духи, котрі нашіптують злі справи. А люди тоді винні? І їх Бог карає? Так і їй якийсь жахливий злий дух може нашептати що завгодно. А потім Бог її покарає?

Коли ж він шепоче? Певне, вночі, коли людина спить і нічого не бачить. Удень можна закричати, прогнати, вона, Галинка, так би заверещала, коли б удень побачила. А вночі, вночі... коли темно... вони пролазять у непомітні щілинки і шепочуть особливо тим, хто не слухається вдень, хтось щось нашкодив, на когось сердяться старші.

Галинка боялася признатися комусь, чому саме вона так боїться темряви. І відьом, і страшних злих духів, ще страшніших за відьом.

Як це дорослі не звертали уваги? Засинаючи, дівчинка обов’язково натягала ковдрочку на вушко. Вона не хотіла, не хотіла, щоби злий дух нашіптував їй лихі діла! Хотіла бути доброю, завжди доброю для всіх, не сваритися з дівчатками і щоб усі її любили, як маму й бабусю. Може, вона когось образила? Може, чимось не поділилася з Люсенькою і Жечкою? Може, не відразу послухалася бабусі або няні Лізочки і цим засмутила їх? Мало що трапилося за довгий день! Адже удень і не думаєш про все — бігаєш собі, гуляєш, галасуєш з усіма, а от увечері згадаєш, що зробила ненароком не так, як слід.

Перед сном Галинка, стоячи вже у ліжку навколішках, проказувала за бабусею молитву. Це був як обов’язок. І хоча вона знала молитву слово в слово, але не дуже розуміла, та й у всіх молитвах було ще багато незрозумілих слів і незрозумілих прохань до Бога. Та коли вона вже лежала в ліжку з натягнутою на вушко ковдрою, то шепотіла свою власну молитву так тихо-тихесенько, щоб ніхто й не здогадався, що вона щось шепоче. Це була не молитва, вона дев’ять разів повторювала, загинаючи щоразу пальчик, щоб не збитися з рахунку: «На добраніч усім, простіть мене всі!».

Чому дев’ять разів? Вона думала, що число три дуже важливе для всіх, адже часто чула, як говорять: «тричі вас цілую», «тричі когось просила», «хай йому тричі гикнеться». Значить, коли скажеш тричі по три, то це буде ще міцніше. І вона шепотіла дев’ять разів: «На добраніч усім, простіть мене всі!».

Так, хай буде добра ніч для всіх і хай ніхто на неї не сердиться ніколи!

І хоч би швидше вирости, щоб нікого не боятися!

Бабуся каже: «Не треба боятися, тут же ікони!».

А Галинці соромно признатися, що саме ікони, отієї, де Бог, вона теж дуже боїться. Він усе знає і карає. Це дуже страшно! Вона не боїться тільки тієї ікони, де Божа Матір — така смиренна, лагідна, добра, з маленьким Ісусом на руках. Це так Христа звали, коли він був маленький, а от коли виріс і став Богом — ото страшно! Але якось страшно це казати вголос навіть бабусі.

Бабуся перехрестила її і спокійно пішла до себе.

Чому вона, Галинка, така нещасна, що боїться темряви та злих духів і навіть ікони з Богом?

Хоч би швидше прийшла мама і лягла поряд...

Що як злі духи, хоч і не зможуть нашептати злих справ — адже вушка закриті, але, дратуючись цим, нашлють страшні сни?

Хоч би швидше прийшла мама, з нею нічого не страшно...

* * *

І в той же час Галинка не боялася того, чого боялися, не соромлячись, деякі дорослі й діти. Грози, приміром.

Дідусь Івась часто повідомляв дівчаток, що буде гроза: ластівки низько літають, і парить дуже.

Галинка немов перероджувалася, коли наближалася гроза. У неї аж дух захоплювало від якогось хвилюючого зосередження. Вона відчувала особливу тремтливу близькість усього, що починало діятись у природі. От усе дужче і дужче заколихали вершечками міцні каштани в алеї, тонкі високі тополі згинаються в один бік, усі дерева сильніше листям шелестять, немов переказують одне одному про негоду:

— Бачите? Бачите? Збираються громові тучі, громові хмари! Ач як шумує, бешкетує вітер?! Бережіть пташок! Бережіть пташенят!

Чорні хмари надсилає грім. Він владно гуркотить на всіх — щось наказує. Який він, грім, насправді? Навіть бабуся не вірить, що то Ілля-пророк їде по небу і надсилає грім, блискавку, грозу. То тільки Марфуша каже так, але в книжці «Закону Божого», що вчать учні, — Ілля-пророк лисенький, підстаркуватий дідуган, в одязі, схожому на рясу, й обличчя в нього добродушне. Не може бути, щоб він володів хмарами, громами, роз’їжджав по небу в химерній золотій колісниці — й від того зчиняв переполох у небесах. Пророк Ілля пов’язувався з іншим, смішним, про що жартівливо повідомила мама, кажучи, що після дня Іллі, наприкінці липня, вже не можна купатися у Ворсклі, бо цього дня Ілля з неба робить «по-маленькому» в усі води.

— Аякже, — підтвердила впевнено Марфуша, — щоб їх більше ніхто не каламутив.

Це було смішно і ніяк не поєднувалося з величними діями передгроззя та грози. Саме відчуття величності, безмежності зв’язку усього навколо: саду, неба, хмар, грому, що ще важко зрозуміти, охоплює дівчинку. Хлопці гомонять зі серйозним виглядом про електрику, але Галинка не розуміє, до чого тут електрика. Грім гуркотить на всі небеса над землею, і його слухаються хмари.

Уже все синє небо застелили чорні хмари, вони насувалися на білі, зовсім низько над садом, над каштанами, і раптом блискавка, як тонка довга-предовга золота стріла, прорізує клуби хмар. І знову гуркотить грім:

— Дощ! Зараз піде дощ! — попереджає він.

Галинка уявляє його духом-надвелетнем. Він витає за хмарами.

— Дощ! Зараз буде дощ! — шумить вітер.

— Дощ, зараз буде дощ! — голосно шелестить листя.

— Зараз буде дощ! Діти! Всі додому мерщій! — гукають мама і бабуся.

— Ой, гроза яка насувається, — перелякано кричить Марфуша і хреститься. — Федосько! Лізо! Зачиняйте скрізь вікна! Блискавка може залетіти і вбити.

Дорослі непокояться, щоб усі діти були вдома.

Та одного разу всі переполошилися. Вже потемнішало від хмар, гримів і сердився грім, сварився з ними; раптом замиготіли блискавиці — от-от розверзнуться «хлябі небесні» — це значило, ливоне страшний дощ. Усі діти скупчились на веранді. Галинка приплюснула носик до вікна. Ой! Вона би побоялася зараз опинитися сама в саду! Бо здавалося, чорні хмари спускалися просто на каштани. То з вікон дивитися не страшно.

— Олесик? Де ж Олесик? — почали всі гукати.

Олесика ніде не було.

— Може, він злякався і сидить у кабінеті? Олесику, де ти?

А тут уже закапали перші важкі краплі дощу, ще поволі, й раптом враз прозора рухлива сітка вкрила все за вікном.

— Де ж Олесик?

Його не було в кімнатах.

— Он! Он Олесик! — заверещала Галинка. — Он він в алеї під дощем!

Олесик поспішав додому. В руках він тримав свого улюбленця — великого смугастого кота Вуркота. Кіт був важкенький, а зараз такий мокрий і сполоханий. Захекуючись Олесик підвівся сходами зі саду на веранду.

— Я згадав, що кіт спить у бузковій альтанці, він там любить лежати. Гроза могла його налякати, — пояснив хлопчик. — Кіт же не знає, що на тому домі є громовідвід.

— Швидше, швидше переодягайся, — заметушилася мама. — Ач, мокрий, як плющ, а то ще застудишся.

— А кіт не простудиться? Він теж промок, — занепокоєно спитав Олесик, ідучи з мамою до спальні.

— І грози не побоявся, аби цього Вуркота врятувати, — похитала головою Марфуша.

— І добре, що не побоявся, — мовив тато.

Може, страхи взагалі відходять, коли треба когось врятувати? — подумала Галинка.

Тьотя Сіма й двоюрідні

Галинка добре пам’ятала першу появу тьоті Сіми з дітьми. Хоча це було давно, потім важко було уявити щось без них. Не те, щоб її життя залежало від них, її внутрішнє життя, але воно завжди йшло поруч, дуже-дуже близько, воно було — «двоюрідне» — всі роки... з дитинства і далі, все життя.

Їх було надто багато, двоюрідних сестер та братів. І не так уже мама була дружна саме з цією старшою за неї сестрою, але вийшло так, може, просто тому, що територіально вони опинилися поруч, зовсім різні характерами, вдачами, побутом... а от дівчатка стали по-справжньому «двоюрідними» й відчували це завжди.

І Галинка добре запам’ятала ту першу ніч.

Тоді, мабуть, справді була пізня ніч, вже приносили гранки, потім верстку, все, як заведено, і тато вже зачинився у кабінеті.

Раптом Галинка прокинулася від незвично притишеного гомону в їдальні. Розмови. Чути якісь чужі голоси, не тільки мамин і бабусин. Якась метушня, наче плюскіт води. Якийсь писк та сміх. Що там діялося? На хвилинку мама забігла до спальні й, навіть не глянувши на ліжка дітей, а тому не помітивши, що Галинка не спить, щось квапливо схопила в гардеробі й знову поспішила в їдальню. А Галинка встигла побачити дивовижне явище. На столі, просто на обідньому, тільки зараз без скатертини, стояли дві коричневі мавпочки. Власне, вони не стояли, вони стрибали, кривлялися, торсали одна одну і реготали. Вони були трохи не такі, яких Галинка бачила у приїжджому звіринцеві, без шерсті, зовсім голенькі, але також дуже коричневі, й так само вигиналися, і чи то борюкалися, чи то пританцьовували. Галинка й не помітила, та просто не звернула уваги, що хвостиків у них нема. Може, тому не помітила, бо восьмеро лап — тонких рук і ніг неспинно рухалися, кублилися, нічого не можна було розібрати! Ув однієї мавпочки, такої заввишки, як Олесик, мордочка була пов’язана квітчастою хусточкою.

— Мерщій витирай їх, — мовила бабуся, простягаючи простирадло.

— Та стійте ви хоч хвилинку спокійно, — мовила незнайома дама в чорному платті, — й розтирайтеся добре.

— Ой!.. А!.. — запищали і засміялися мавпочки, опинившись із головами під простирадлами.

— Хай одразу одягнуть мої капоти й зігріються! — мама простягла два капоти, які щойно винесла зі спальні.

— Ой, Літко, що ми тут наробили! Альоша злякається, як побачить, — сказала дама в чорному, але не дуже стурбовано, так, для годиться.

А й справді, в їдальні було хтозна-що: коло столу стояла дитяча ванночка, на стільцях — глеки з водою, мило, мочалки, а на підлозі розлилася велика калюжа води.

— Та він зустрів вас на вокзалі, перевіз, а тепер верстку переглядає, до ранку вже не вийде, поки газету не принесуть, — заспокоїла мама. — Зате тут так швидко їх помили, зараз дівчата приберуть, і дітей швидко нагодуємо й укладемо спати.

— Як ти нас усіх розмістиш? — зітхнувши, спитала дама в чорному.

— А я всіх дітей покладу покотом на моєму великому ліжку, воно ж двоспальне, сама ж спатиму з мамою.

— На півспальному, — вставила, похитавши головою, гостя.

У бабусі справді було вузеньке, тверде, але дуже привабливе для Галинки ліжко — таке чистеньке й охайне, як усе в бабусі, з мережним покривальцем, що бабуся сплела сама.

— А тобі поставимо там же розкладушку, — вела далі мама. — Це тільки на сьогодні, завтра щось вигадаємо. Я піду скажу Марфуші, щоб вечеряти давала, мабуть, зголодніли.

— Ні, вони добре перекусили у вагоні. Зі собою дещо мали, і їх там усі пригощали. Я вже боялася, що шлунки будуть розстроєні. А у мене й апетиту ніякого нема, — вона знову зітхнула, та проте діловито додала: — Дай їм хіба що по чашці молока, і досить. А мені так хочеться швидше з вами залишитися, з тобою та з мамою, і все вам розповісти.

— Обов’язково, обов’язково, все, все розкажеш, бідна моя!

Усю картину в їдальні і всю розмову блискавично, як завжди, схопила Галинка, нічого не зрозуміла, дуже зацікавилась, як кожним несподіваним явищем, але бабуся побачила, що двері у спальню не зачинені, й причинила їх. Уже було не розібрати, що там діялося — мабуть, прибирали і вечеряли. У Галинки очі знову заплющились. Уже в напівдрімоті вона почула, як бабуся взяла її на руки і мовила:

— Спи, спи. Зараз я тебе вкладу, мама тільки постіль перестеле.

— Отак і покладемо: Галинку, коло неї Гуленьку, потім Михася, потім Олесика. От бачиш, усі помістяться, і я могла б біля Галинки лягти.

— Ні, ні, ти краще зі мною лягай, а то зовсім не виспишся, — заперечила бабуся. — Діти швидко поснуть, бачиш, і гості після вечері приборкались, аж посоловіли!

А й правда, «мавпочки» зовсім заспокоїлися, не вовтузилися. Мама, побачивши Галинчині розплющені очі, мовила:

— Спи, Галиночко, до нас тьотя Сіма приїхала зі своїми дітками, сьогодні поряд з тобою Гуленька спатиме і Михась, це ваші двоюрідні братик та сестричка.

«А вони мавпочки?» — хотіла спитати Галинка, але вирішила, що потім сама роздивиться і з’ясує — бо як же можуть бути мавпочками братик і сестричка? Хоча було б цікаво, звичайно.

— А ти, де ти спатимеш? — натомість спитала вона маму.

— Я з бабусею ляжу, там і тьотя Сіма ляже. Ти не бійся, тут же й Олесик на ліжку нашому, і Михась, він ще старший за Олесика. Гуленько, ти дай ручку Галиночці, а то вона боїться темряви, а завтра познайомитесь і будете гратися, покажете свій сад.

Менша мавпочка зараз у довгому маминому капоті була вже звичайна дівчинка, тільки голівка, запнена хусточкою і зав’язана на потилиці, здалась якоюсь завеликою, далеко більшою, ніж у самої Галинки, Люсі, Жечки, а решта — звичайна дівчинка. Вона поцілувала Галинку і взяла її за руку, і рука у неї була звичайна.

— А знаєш, як ми ще цілуємося? — спитала Гуленька, притулившись щокою лицем до лиця, і віями полоскотала щічку Галинки. Стало лоскотно і весело. — Це ми з Михасем вигадали! — сказала Гуленька. — Михасю, Галинка така кучерявенька і славна.

— Я теж хочу її поцілувати! Вона ж моя також сестричка! — заявив Михась. — Завтра, завтра! — засміялася мама. — А тепер спати, — сама поцілувала дітей і пішла.

З Олесиком познайомилися без поцілунків. Обидва хлопці вважали себе дорослими. Олесик, спокійно вмостившись, поглянув на Михася. Той, певне, не міг бути спокійним, він дриґнув однією ногою, відкинувши полу маминого капота, потім другою, оглянувся, яке це справило враження, і заявив:

— Усі на ніч вмостилися у вігвамі.

Галинка не знала, що таке «вігвам», посоромившись спитати, а Олесик, мабуть, знав, бо спокійно зауважив:

— Радше у кибитці або у циганському шатрі.

Галинці стало приємно, що Олесик такий розумний, усе знає. Мабуть, і Михась це відразу зрозумів, бо спитав уже іншим тоном:

— Ти Олесик? Я дуже радий, що ми приїхали сюди. Шкода тільки, що у вас нема моря. Ми жили в Алушті біля самого моря. Знаєш, де це?

— У Криму. Я бачив на мапі.

— На мапі? — здивувався Михась. — Ти можеш знайти на мапі?

— А чом ні? — не розуміючи його здивування, мовив Олесик. — На мапі дуже добре видно Крим над Чорним морем, тільки море, звичайно, синім пофарбовано, як уся вода на мапах і на глобусі. Але на глобусі Крим уже зовсім малесенький, а на великій мапі, яку в їдальні вішають, там усе добре видно, навіть Полтаву кружечком визначено і нашу Ворсклу, такий малесенький хвостик. А завтра ми підемо купатися на Ворсклу. Ти підеш з нами?

Михась був приголомшений обізнаністю Олесика щодо мапи і глобуса, з яким він сам не мав справ, і тому вирішив уже не хвалитися перед ним.

— Аякже! Я дуже люблю плавати, вже плаваю наввимашки, — мовив він не так хвалькувато, як про море й Алушту. Краще він завтра похвалиться перед Галинкою, бо почув, як та зойкнула і зацікавлено та з недовірою спитала Гулю:

— І ти бачила море насправді?

— Звичайно, ми там постійно жили.

Але Гуля не хвастала, їй подобалося, що ця маленька кучерява сестричка так зацікавилась.

— Діти! — почули вони строгий голос тьоті Сіми. — Що це ви не спите? Завтра набалакаєтесь, а зараз ані слівця. Спати! Спати! Я йду Літушечко, — озвалася вона до сестри, яка гукала її з бабусиної кімнати. — Мені треба стільки розповісти вам!

Вона зітхнула, перехрестилась і вийшла.

* * *

Їх було п’ятеро сестер і молодший брат. Схожі й не схожі між собою. Одне достеменно — всі гарні. Не можна було сказати ні про правильність рис, класичний усталений образ, а проте всі казали про кожну — гарна, гарненька, про Варюшу — «ну й красуня!» А про наймолодшу Літу — звичайного визначення не вистачало, бо розібрати й не можна було — чому саме вона, чим саме вона так привертає до себе кожного, хто тільки побачить. Отже — красунею, усіма визнаною, була Варя, друга, Сіма, поступалася перед нею всім, проте в її обличчі, здалеку немов тонкому, зблизька — з крупними рисами, завжди серйозному, немов заглибленому в якісь вищі думки, було щось зверхнє до решти, так само в іронічній посмішці, такій несхожій ані на веселу усмішку Літи, ані на одверто кокетливу Варюшину. Зачіска темного волосся, ледь хвилястого, але не такого пишного, як у Варі або Літи, була завжди скромною, як у класної дами. Сіму вважали у сім’ї найрозумнішою. Випало так, що дві старші сестри — Варя та Сіма встигли одержати кращу освіту, вчилися музиці, мовам. Для молодших на це вже не вистачало коштів, молодші росли і виховувалися далеко простіше й бідніше, але відбою від поклонників, залицяльників і настирних кандидатів у женихи не було у жодної, і в кожної — на свій кшталт. Навіть у святенниці Сіми з виглядом «не від світу цього» романів вистачало, і досить незвичайних.

Від сестер вона відрізнялася не лише строгим замисленим виглядом — зовнішнім, як розуміла метка Літа. Літа все сприймала відразу емоційно, серцем і здебільшого безпомилково. Ніхто зі сестер, крім Сіми, а Літа найменше з усіх, не розмірковували, як їхня поведінка, як їхні дійсні переживання виглядають збоку. Звичайно, вони знали, як треба триматися на людях, приємно було, коли подобались у будь-якому товаристві, в будь-якому колі, але Сіма немов накреслювала заздалегідь розгортання якоїсь п’єси, про яку вона потім розповість, або просто інші дізнаються, і де немов долею їй була відведена роль істоти майже ідеальної, яка мусить рятувати, підтягати до вищих ідеалів життя людину, пригноблену нерозумінням решти суспільства, і вона, Серафима Миколаївна, повинна підтримати, допомогти, пожертвувати собою заради ідеаліста, зневіреного у боротьбі з прикрими обставинами життя, з рутиною, міщанством. Узагалі, всі її романи мали забарвлення високого світу ідеалів. Слова «ідеали», «ідеальні» повсякчас злітали з її вуст. У рідній сім’ї мало хто надавав цьому значення. Усі були зайняті…

На щастя, вона була також працьовита і, може, як ніхто у сім’ї, передбачлива. Розуміючи, що музичні здібності не такі вже виняткові, театр — звичайні мрії про самостійні шляхи інтелігентних дівчаток — справа зовсім непевна, Сіма після гімназії закінчила прозаїчні бухгалтерські курси, якусь там приватну підготовчу школу кваліфікованих секретарів-діловодів і знала, що у важку хвилину без роботи не лишиться й не буде занапащати свій вік учителькою. Їй потрібна була не праця за покликанням і не вболівання за сотні замурзаних шмаркачів, а певне коло, середовище — значить, якась солідна установа, де вона зможе проявити себе.

«Ідеали» і практичний глузд поєднувалися. Ще й втручався темперамент, прихований за обраним виглядом. Перше заміжжя сталося заради «ідеалів», та й узагалі не було чого засиджуватися. Одна за одною сестри дуже рано вийшли заміж. Сімин чоловік, милий, тихий інтелігентний юнак, був «толстовець», зовсім непристосований до життя і до того ж зі зачатками сухот. Вона розуміла його «ідеали», вона його «пожаліла», закоханого і скромного, вона «мусила» полегшувати йому життя і пожертвувати собою, бо він був переконаний, що саме з нею зможе здійснювати настанови великого Вчителя — Лева Толстого. Вони навіть їздили в Ясну Поляну побачити, почути, вклонитися. Це була звичайна «сенсація»! Хоча під Полтавою і животіла колонія «толстовців», але хіба кожному щастило здійснити подорож до «Мекки»?

Алім — чоловік Сіми — вболівав по-справжньому ідеями, в яких, здавалось, є вихід для людства, тим більше, що й батько його, дрібний, але більш-менш забезпечений середній провінційний чиновник, теж був пройнятий ними, хоча, правда, не застосовуючи в житті й застерігаючи сина, щоб той «не впадав у крайнощі». Дивно, що тьотя Сіма потім майже не згадувала з дітьми і племінниками, коли ті були вже підлітками, про це своє захопленням толстовством, про подорож до Ясної Поляни. У Галинки, приміром, яка усім цікавилася, лишилися в пам’яті тільки осудливі розповіді бабусі.

«Прийшла до них, а в них у квартирі порожньо, брудно, незатишно. Сіма завжди стежила за собою, така чистенька, раптом зустріла мене нечупарою, неохайна, подоли розпустила, боса, непричесана. “Сімо! — жахнулась я, — що з тобою?ˮ А вона так погордо каже: “Мамочко, ми опростилися! У нас тепер зовсім інший стиль життя”. Саме прийшов Алім із земства, статистиком там працював, худий, занедбаний, у затертій толстовці, будь-як випрасуваній; у домі нічого не приготовлено. Я промовчала. Його шкода стало, він такий блідий, тихий, добрий став. Руку мені поцілував, хоча Серафима докірливо на це глянула, може, за їхніми правилами цього не можна було робити. Каже: “Пробачте, Катерино Степанівно, Сімочка, певно, новою брошурою захопилася, не встигла прибратися”. Сімка верховодить ним. “Мамо, коли б ти знала, яку Алім вчора брошуру приніс, почекай, я й тобі дам... я знаю, ти будеш незгодна, але хочу, щоб ти знала про духоборів”».

Але бабуся не захотіла чекати, хоча читала багато різних «брошур». Вона мовчки повернулася додому. Тоді Літа і маленький Іллюша вчилися. Бабуся вирішила ніколи не втручатися у життя дочок порадами, заборонами — хто б її послухав?! Варюша, правда, все «по формі» провела, так у неї ж і наречений який був! Бабуся тільки зітхала, згадуючи зятя...

Аліма по-материнському жаліла, ще дужче хлопчика, який народився. Та Сіма з Алімом недовго прожили вдвох, Алім таки помер од сухот, і бабуся не могла забути та простити Сімі картини, яку ненароком побачила.

Труна з бідолахою Алімом стояла на столі в невеличкій кімнаті, а поряд у спальні Сіма одягалася до виносу тіла. Бабуся пішла нагадати, що вже пора, і побачила, як Сіма, одкинувши половину простирадла, яким було завішено свічадо, як годилося, коли в домі небіжчик, примірювала чорний крислатий капелюшок з довгим жалобним серпанком. Вона робила різні пози і закочувала очі.

— А правда, мені личить? — спитала вона подругу. — В чорному я ще стрункіша, і вуаль мені до лиця.

Бабуся тільки сплеснула руками, але, як завжди, стрималася, вийшла і вже не звертала уваги, як Сіма трохи не падала непритомна, коли її вели під руки за труною, як ніби зосереджено, потойбічно, немов уже сліз не було, стояла навколішки коло могили і наче не могла відірватися. Сестри й Алімові, й Сімині плакали щиріше, як і його батько, а мати його давно померла.

Звичайно, шкода було дочки, що такою молодою лишилася сама з малятком, але не так уже й надовго.

Жалоба й справді личила і не стала перешкодою до залицяння. «Стиль» у квартирці потроху змінився. Молодій вдові більше інших підходив скромний чистий затишок, маленький хлопчик не був на заваді, ріс розумненьким, слухняним, часто гостював то у бабусі, то в Алімових сестер. Він був якийсь «незаважаючий». Сіма гордилася, що так його виховує, а бабуся жаліла, чим могла допомагала. Найсуттєвіша допомога — коли забирала його до себе.

Сіма мала вже влаштуватися працювати в банк, але... у Полтаву приїхав з Києва засланий художник петербуржець, столичний. Жінка його була актрисою київського театру Соловцова, тому перед Полтавою він жив у Києві. Засланий був не за політику, а за приголомшливу кримінальну справу. За убивство... Про цю справу голосно гомоніли, але швидко розмови пригасили. Він приревнував свою дружину, відому актрису, прем’єршу, до такого ж відомого актора. Невідомо, чи були дійсно підстави до ревнощів і такої лютої розправи, бо й сам, інтересний та здібний, був далеко не святий. Як завжди — одні його жаліли, співчували йому, інші засуджували — як так, казали, коли б він ще застав їх, а то прийшов до актора додому і вистрелив. Стара мати художника — столична «пікова дама» — була близька з невідомих причин із придворним колом. Вона використала всі давні знайомства, все можливе та неможливе, і замість суворого суду художника підвели під статтю «неосудності» й обмежилися засланням до Полтави. Між іншим, це пречудове старовинне зелене місто з давньою історією, славнозвісними пам’ятниками досить часто ставало місцем заслання найрізноманітніших покараних — революціонерів, кримінальних злочинців і навіть архієреїв…

От і художник, який, можливо, й був у нестямному стані, опинився у Полтаві та, звичайно, став на деякий час центром уваги місцевої громади, особливо жіночої половини. Що він був справжній здібний художник, свідчили не лише його богемні звички — на думку обивателів, риса кожної людини мистецтва — а і його жадоба до праці. У Полтаві він намалював завісу для міського театру, яка всіх захоплювала, і довгі роки навіть після Жовтня прикрашала вистави в театрі імені Гоголя. Художник був із сім’ї талановитих. Про матір, правда, невідомо, якими талантами вона володіла, маючи неабиякий вплив у столиці, про батька взагалі нічого не було відомо, здається, помер, коли діти були малими, а от трійко дітей усі були здібні, майже талановиті. Один — художник, другий — композитор невеличких форм. Його «Баркарола» — «Плыви, моя гондола…» — була дуже модною і популярною, її співали навіть тут, і ноти продавали в музичних крамницях. Сестра — співачка, у неї було прекрасне контральто, вона вчилася в Італії, але на вигляд така респектабельна дама, вона, що було дивно братам, насправді не могла подолати страху перед сценою, публікою і тому лишилася просто викладачкою співів, але ж в якому училищі! — в Імператорському Санкт-Петербурзькому! Так, характером вона не була схожа ні на братів, ані на матір. Витримана, спокійна, справжня «comme il faut», яка вміє триматися в будь-якому колі без претензій і нікого не обтяжуючи. Вона недовго була заміжня, чоловік помер, дітей не мала. Тепер вона з любов’ю працювала в училищі, але більше часу віддавала матері, сумлінно її доглядала, терпіла її примхи, вереди, звички старої барині. Можливо, саме мати колись була найцікавішою і найвизначнішою в сім’ї. Але чим? Ніхто не знав і не цікавився. Сини жили окремо, богемно, дочка ніколи ні з ким не говорила про матір, і хоча завжди виконувала її волю, душевної близькості у них не було. Мати любила більше синів, але не могла й припустити можливість жити без дочки.

Отже, старший син, накоївши хтозна-чого, опинився в Полтаві, завів відповідні знайомства з любителями мистецтва, з акторами, його запросили оформити любительську виставу в клубі. Справжніх акторів майже не було, адже ж у місті не було постійної трупи! Ставили «Дядю Ваню» Чехова. Аматори як аматори, один чи два професіонали. Художник, такий близький до театру, вирішив на репетиціях не надавати ніякого значення, як грають, головне — не порівнювати. Правда, трохи було не по собі, бо пам’ятав — у цій п’єсі була зайнята його дружина в одній із коронних своїх ролей — саме в ролі Соні. Він зараз не звертав уваги на гру, прикидав тільки в голові плани декорацій. Але якось мимоволі зупинив погляд на невисокій молодій жінці в чорному, вона наче зовсім не старалася, рухалась, як у житті, спокійно говорила, взагалі трималася природно, навіть і режисер — актор-професіонал — не робив їй ніяких зауважень, і роль вона знала напам’ять, і вимовляла так, немов це була не роль із п’єси, а її власні думки та слова. Йому сподобалось її інтелігентне тонке обличчя, трохи втомлений і зажурений вигляд, коли вона, не зайнята на сцені, сиділа осторонь од інших, відпочиваючи у кріслі. На правах колеги по виставі він підсів до неї, вони обмінялися незначущими словами, він сказав комплімент, як удається їй роль. Вона глянула іронічно, ледь усміхнулася, мовляв, «так я і повірила».

— Ні, слово честі, у вас мені ця роль сподобалася навіть більше, ніж у моєї дружини, вона актриса, я вже набачився.

— Ну, а я зовсім не актриса, це просто упросили, бо нікому було дати, я не хотіла зривати вистави, а це ж із благодійною метою — приємне з корисним. Усе ж таки для всіх тут розвага, і водночас не без користі.

Вона немов підсміювалася і зі себе, і з інших «любителів». Не кокетувала, не розпитувала, трималася серйозно та спокійно, не ойкала, не зойкала від щастя, що познайомилася з художником, як йому вже траплялося з іншими дамочками і панночками в цьому місті, і зовсім природно вийшло, що він пішов проводжати, а потім удруге, і втретє, і заходив уже в маленьку квартирку, побачив маленького синочка. І їй по-справжньому хотілося, щоб він у неї міг відпочити від невлаштованого холостяцького життя в чужому місті. Вона цікавилася його працею, задумами, завжди розумно могла порадити, і до того ж була непогана собою, і їй личив чорний колір, і ці сумні, відчужені від усього, очі притягали. Йому жадалося розтопити незрозумілі крижинки, які відчував і які перешкоджали банальному залицянню, до котрих він звик.

Сіму він, звичайно, також зацікавив. Кожна жінка кокетує по-своєму, чоловіки здебільшого не люблять аналізувати, чи це природна поведінка, чи завчасу обдумана, обміркована та цілеспрямована. У Сіми було навпіл і того, й іншого. А втім, вона повністю все усвідомлювала. Він їй подобався, і вона хотіла його заполонити, проте це відразу забарвлювалося вищими «ідеалами». Бідолаха на чужині, людина мистецтва, неврівноважений, запальний, нервовий, вона розуміє і його душу, і саме з нею він буде щасливим. Майоріла небезпека — як і в першого чоловіка, у нього були слабкі легені… О! Тим більше хтось повинен повсякчас дбати, щоб він не пив, не палив, дотримувався певного режиму. Для Сіми це не було перешкодою. Правда, у нього була законна дружина, через яку він опинився в біді. Звичайно, на думку Сіми, жінка сама була винна. Зраджувати такому чоловікові! Але ж та в помсту не давала офіційної розлуки, хоч одразу вигнала чоловіка, котрий, як виявилося, саме цим недовго журився. Сіма йому підійшла, як мовиться, за всіма статтями.

Спочатку ніяких обов’язків, куточок, де можна відчувати себе абсолютно невимушено, бо жінка розумна одразу відчуває його настрої, пройнялася його творчими бажаннями, може, дещо й перебільшено захоплюється малярством у всіх його відтінках. А що треба художнику — це як маслом помазати! Смак у неї був. Звичайно був, якщо подобалися його ескізи театральних вистав, навіть нашвидку зроблені, підмальовки для аматорських, а що казати — як вона переживала працю над завісою для міського театру! Яке в неї було тоді натхненне обличчя, наче у людини, яка вся поринула у священний екстаз! Ні, вона не була чеховською «душечкою», вона була розумнішою та передбачливішою, і не позбавлена житейського розрахунку, але прихованого десь ген у глибині. А що вже було сюрпризом для художника, незважаючи на скромний замкнений вигляд, виявилося, що як жінка вона дуже чуттєва і з домішкою сентиментальності, так-сяк, трохи-трохи, сама себе могла стримати іронією. Загалом у засланні він непогано влаштувався і врешті вирішив, що кращої дружини не може для нього бути. Вона була і другом, і розумною помічницею-порадницею, він її насправді покохав. От тільки розлучення законна дружина не давала. Серафима Миколаївна з приводу цього ніяких істерик і сцен не влаштовувала, як та, законна розпещена актриса. Про колишнє «толстовство» згадувала теж з іронією і розповідала, немов якийсь життєвий анекдот, що трапився з нею.

— Моя мати чути не може про Толстого, — зауважив тоді художник , Олександр Михайлович, — аж зубами скреготіла б, якби у неї були свої зуби.

— Як ти можеш так про свою матір! — обурилася Сіма, але в душі була рада, що він не з такою вже повагою ставиться до матері. — Я все-таки щаслива, що бачила Толстого на власні очі, — вона, зітхнувши, закотила очі й думала, що б додати ще щось значиме і не шаблонне про Толстого, але Саша й не чекав, він замислено мовив:

— А знаєш, що мені найдужче сподобалося, вразило у його творах, — одне місце, за яке я не дам нікому й слівця проти нього сказати. Про художника в Римі, котрий малював портрет Анни, особливо перша зустріч, зміна його настроїв, коли Вронський оглядав його картини. Я заспокоїтися не міг, коли це вперше прочитав. Ти пам’ятаєш?

— Аякже! — зітхнула, немов не маючи більше слів Сіма, а сама подумала: «Треба буде перечитати, взяти у Літи й Альоші. Певне, в їхній бібліотеці є увесь Толстой».

Тоді вже молодша сестра Літа вийшла заміж за редактора, з яким Сіма любила розмовляти на розумні теми, а Варюша навіть трошки пококетувати.

Та Сіма тоді майже не з’являлася на Різницькій. Художник з Олексієм Івановичем якось познайомився в театрі, не на виставі, а на роботі, за лаштунками. Той чогось прийшов у газетних справах і не зробив вигляду, що нічого не знає про їхні стосунки зі сестрою дружини, а спитав дружньо:

— Чого ж ви ніколи зі Серафимою Миколаївною до нас не прийдете?

Видно було, що людина без усяких там міщанських забобонів.

— Я тещі боюся, ми ж невінчані, — напівудавано, напівщиро сказав художник, і обидва зареготали.

— Я, між іншим, також її боявся, — ще сміючись, зауважив Олексій Іванович. — Ми ж потихеньку від неї вінчалися, — видно було, що сам він до цього обряду не мав аніякісінької поваги. — А тепер живе з нами, нічого. Я не втручаюсь у хатні справи.

— Єлизавета Миколаївна ще ж зовсім молода, — здивувався художник.

— Приходьте, приходьте зі Серафимою, от побачите, супруга всьому раду дає.

Але щось не вийшло родинне знайомство. Художник часто хворів, а може, й не тільки хворів. Сіму не розпитували. Вона зрідка прибігала сама, коли треба було пошепки сказати щось Літі, а та теж нишком-тишком щось шукала, витягала, шепотіла.

— Нічого, нічого, потім порахуємося, не кажи мамі й нікому.

Що ж, життя було нерівне. Сіма казала: «Як у всіх художників. Я не маю права нарікати, він не ледар, але ж тут нема де людині мистецтва заробити, і я не повинна псувати його творчу натуру… І він звик до богемного життя — він художня натура».

І хоча не часто було густо, а часто зовсім пусто — все ж таки примудрилися вдвох поїхати за кордон! Сіма безапеляційно, як вона уміла, тоном, не припускаючи заперечень, повідомила матір і сестру Літу, що Олександрові Михайловичу лікарі наказали їхати за кордон, і вона мусить зробити все, щоби врятувати найближчого друга, талановиту людину. Пробули там не так довго, скільки дозволили кошти, проте Сіма встигла побачити Відень, Прагу, європейські курорти. Приїхали без копійки, і Сіма була вагітна.

— Що ж тепер робитимеш?

— Як що? — здивовано, своєю чергою, спитала Сіма. — Олександр Михайлович дуже радіє, що у нас буде дитина. У нього ж з тією не було.

— Але ж ви невінчані, — стиха зауважила бабуся.

— Ну і що з того? Нам, звичайно, доведеться поїхати звідси, тим більше, що лікарі рекомендують Саші жити у Криму. Ми вирішили поїхати у Крим. Термін його заслання вже закінчився, а там хто знатиме — вінчані ми чи невінчані. Ми ж не винні, що не можемо повінчатися! Саша з дорогою душею і сьогодні б повінчався. Хіба ви не розумієте, яка це порядна, просто ідеальна людина! Як він ставиться до Аліка! А як до мене — про це й казати годі. Ми живемо з ним ідеально!

Бабуся мовчала. Молоденька Літа зацікавлено слухала.

— Яка мені різниця, тут чи у Криму, — вела далі Сіма, — а йому краще в усіх розуміннях. Там він буде навіть більше спілкуватися з людьми мистецтва, туди приїздять художники, артисти. А тут?

— Ти забула, що й тут живуть визначні художники, старий Мясоєдов, тут бувала виставка передвижників, — нагадала бабуся. — Тут, звичайно, не столиця, але не таке вже й захолустя. Тут народився Ярошенко. Ти сама казала, що ти й Алім твій дуже любили його картини.

— Ах, мамо, тепер шукають нові форми! І Саша давно мріяв жити у Криму, працювати на пленері.

Літа здивовано подумала: і швидко ж вона набралася таких слів і так вільно говорить про художників.

Звичайно, вони і гроші дістали, і до Криму переїхали. Зрідка писали спочатку радісні листівочки з краєвидами Ялти, Алупки, Ай-Петрі. Привітала з внуком і племінником — назвали Михайлом, Михасем. Написала — «диво-хлопчик, усі зупиняються, викапаний батько! Саша на сьомому небі!» Потім листи стали частішими і докладнішими. Мати і Літа розуміли, що перший запал Кримом уже минув і що Алушта, де вони оселилися, взимку далеко більший закутень, аніж їхнє місто. Та й в інші пори року туди добре тільки приїздити на курорти, на відпочинок. А жити постійно — це просто жах, але що поробиш — Сашині легені вимагають південного підсоння. Минуло два роки, народилася дівчинка. Захоплена листівка: «Ви не уявляєте, як її полюбив Саша! Навіть його пригнічений настрій трохи прояснився…» Значить, був пригнічений настрій. Уже з’являлися напівскарги на запальний характер, нестриманість, але завжди після таких слів — «мене він обожнює, як і раніше, тільки здоров’я його дуже погіршало, він часто застуджується і лежить». Потім пролунав неспокій: «Я боюся за дітей, чи не перейде до них по спадковості? Але він їх дуже любить і, коли спроможний, сам їх доглядає».

…Коли спроможний…

Бабуся зітхнула, а Літа сумно сказала:

— Бідолашна Сіма, і сама там із хворим і малятами… — саме тоді народився її первісток — Олесик.

Раптом повідомлення, що їздили до Петербурга, але жити там неможливо, повернулися до Алушти… Мріє знову повернутися «додому» — в Полтаву, бо Саша важко переносить тут зиму. І їй, Сімі, нема де підробити, та вона й часу не має у клопотах за дітьми та хворим чоловіком, і що вона стійко несе свій хрест. Тільки б діти були здорові. Адже батько Аліка теж міг передати погану спадковість...

Іллюша, вже юнак, реаліст, кинув:

— Ох, наша Сімочка, китайська богородиця, другого чоловіка до сухот довела.

— Як тобі не соромно! — спалахнула Літа. — Хіба вона знала про це? Так уже не пощастило, нам пожаліти її треба! Вона ж усе робить, щоб його вилікувати. Треба подбати, як їй допомогти! Боже мій! Це ж ми її майже шість років не бачили!

А ще за рік Саша помер…

І от вона приїхала з дітьми «додому». Дім там, де мати. Мати жила у Літи…

Зараз, уклавши дітей покотом на одному великому ліжку, вона і Літа влаштувалися вдвох біля матері, й Сіма розповіла свою сумну «одіссею», але без істерик, стогонів та зітхань. Правда, після смерті чоловіка минуло вже кілька місяців, і вона, як казала, трохи відійшла, змушена була відійти — адже трійко дітей на руках! Старшого, Аліка, завезла до діда й тіток з боку Аліма. Тимчасово, звичайно. Матір’ю вона була дуже дбайливою й намагалася доглядати їх за всіма правилами педагогічних порад і, як одразу зрозуміла Літа, пишалася усіма трьома.

— Там уже зовсім не можна було лишатися. Тут я зможу дітей віддати у Фребелівський садок. Старший, Алік, мусив жити окремо в Ялті, бо в Алушті нема гімназії, він учився прекрасно, на круглу п’ятірку. Жив у наших знайомих, і я, звичайно, часто його відвідувала. Тепер переведу його сюди, і вже треба про Михася думати. А там же і заробити нема де. Ви не уявляєте, як ми бідували останній час, як уже Фросина примудрялася нас прогодувати! Сіма приїхала зі служницею, вірною Фросиною, вже підстаркуватою самотньою жінкою, яка працювала у неї від народження Аліка «за одну» — і нянька, і кухарка, і покоївка. Вона була віддана хазяйці, а ще дужче дітям, з якими, власне, була більше, ніж мати. А перед своєю Серафимою Миколаївною схилялась, як перед Богом, хоч інколи й буркотіла і вважала себе повноправним членом сім’ї. І їй дуже імпонувала якась схожість їхніх імен — Фросина — Серафима.

— Ми вже, я і Фросина, рахували дні й години, коли повернемося сюди.

— Аякже, — співчутливо мовила сестра, — тут же всі свої. Якщо захочеш, я допоможу тобі відразу знайти місце вчительки.

— Що ти! — заперечила навіть здивована Сіма. — Учителькою мене могла б одразу наша начальниця Ольга Євгеніївна у своїй Маріїнській гімназії влаштувати, ти ж знаєш, як вона мене любила, ми постійно листувалися з нею. Але це не для моїх нервів. Я б хотіла в якісь солідній установі, у банку, приміром. Адже у мене є спеціальність, я ж закінчила бухгалтерські та секретарські курси, ти пам’ятаєш, я ж уже трохи працювала до Саші, правда, в невеличкій конторі, й бачила, що можу жадати більшого. Хочу підшукати щось підходяще з перспективою. Важко, як завжди, перший час, поки знайду місце і квартиру. От із квартирою на перші дні хоч будь-яку, я не хочу утруднювати ваше життя. Розумію, яка праця в Альоші, я зворушена, як по-рідному привітно зустрів він нас на вокзалі й аніякісіньких зайвих слів, наче все так і належить, щоб я усім табором до вас. Але ж, правду сказати, я лишилася без копійки і не могла б їхати до готелю.

— Ну що ти, що ти, — аж замахала руками Літа. — Поки не влаштуєшся на роботу, ви, звичайно, харчуватиметеся у нас. З квартирою, раджу, найми поки що дві кімнати у верхніх євреїв. Знаєш, за флігелем Альошиних папаші й мамаші. Мені Гершко, візник, який привіз вас із вокзалу, казав, що вони здають верхній поверх. Тобі буде зручно, поки знайдеш щось інше. Їхнє подвір’я впритул до нашого. Діти увесь день у нас будуть, і перший час за квартирну платню не турбуйся, порахуємося! Та вони й недорого з нас візьмуть. Я їхнього небожа готую. А коли ти влаштуєшся зі службою, тоді й квартиру знайдемо ближче до роботи, ближче до центру, щоб тобі грязюку на Різницькій не місити. Звичайно, квартирка абияка, та це ж тимчасово, гадаю, тільки на літо. А вони чесні, порядні, й у них дуже чисто, за це можеш бути спокійною, я ж знаю, яка ти чистюля (вона забула, яка Сіма була в часи «опрощення»).

— Літко, ти завжди для всіх знаходиш вихід, — Сіма вдячно поцілувала сестру. — Коли б ти тільки знала, як я втомилася взагалі від цього кримського життя й особливо за останні місяці Сашиної хвороби. Він такий нервовий став, і його шкода було, він же сподівався, вірив, що Крим його врятує. А потім лікарі почали твердити, що зовсім йому не треба було туди їхати, краще на літо у яке-небудь село у вас в Україні, і він мріяв, як трохи поліпшає, сюди повернутися. Про закордон, звичайно, і мріяти не можна було. Останнім часом, правду кажучи, Саша усіх замучив, він же нетерплячий такий, і всі його дратували.

— Просто хвора людина, — зауважила бабуся, — і молодий же ще він, здається, лише на три роки за тебе старший.

— Так, на три, — зітхнула Сіма. — Дуже він і зовні змінився… І я сама там була прив’язана до хворого та дітей. Уже в останні дні у відповідь на мою телеграму брат приїхав.

— Застав живого? — схвильовано спитала Літа.

— Застав… Саша уже майже не говорив, усе ж таки дуже просив брата, щоб матір умовив про дітей подбати. І потім такі роки довелося бути відірваними від своїх. Японська війна, п’ятий рік… а тут…

— Справді, як же тепер з дітьми? Та так і не дала розлучення? Ви ж не встигли повінчатися? — стурбовано запитала Літа.

— Ні, не дала, але в старої таки заговорила совість. За два роки до його смерті, так, так, у восьмому році, ми їздили до Петербурга, ненадовго, з дітьми. Йому тоді не було так безнадійно погано. Ми в готелі зупинилися, щоб Варюшу не обтяжувати. Мати його мене до того, звичайно, не бачила, і знати не хотіла, та і я її. Я знала, що про мене їй наплели. Але Саша повів до неї дітей, уже й Гуленьці четвертий рік минав. Саша без попередження, отак, гуляючи, зайшов, і вона їх раптом нестямно полюбила, і вона, і Сашина сестра Люба. Між іншим, Гуленьку ж насправді звуть Любою — це Саша так хотів, а Гуленькою змалку звикли називати. Михась же викапаний Саша, а в Гуленьки вже й тоді я стала кіски запускати. Завтра побачите, яка вона!

Саша взагалі легковажного був характеру, що впаде на думку, те й робив, потім уже розмірковує. Без мене багато б дурниць накоїв, я його повсякчас стримувала. Отак і тоді й мені нічого не сказав. Потім пояснив: «Ну, гуляли, походив у парку, на дітей усі увагу звертають. Я й подумав, чого це я буду з мамою завчасу домовлятися, чи хоче вона моїх дітей подивитись? Узяв та й зайшов, бо недалечко проходили». Баба зраділа, їй самій кортіло дітей побачити, та гонор не давав, а Люба зовсім розтанула. Треба сказати, Люба й раніше їм подарунки потай надсилала, а як побачила — Гуленьку з рук не спускала, й обидві вже іграшками і вбранням задарували. Наказали, щоб щодня приводив. Саша сміється, каже старій: «Мама у них строга, щодня не пустить». Це аби не думали, що я навмисне підлаштувала. Вона ж була певна, що я хитрощами Сашу заманила, а того не думала, що без мене він загинув би зі своєю легковажністю, запальністю, богемними звичками та ще й хворобою!

— Приведи і її, — насмілилася Люба при матері сказати.

Я спочатку відмовилася йти.

— Ну, як можна! — похитала головою бабуся, — треба було проявити пошану і подяку за дітей.

— Я була дуже ображена на неї. Адже вона раніше казала, до мене доходило: «Що це я всіх байстрят (моїх синів) прийматиму?». А у Саші, я вірю йому, ніколи дітей не було, крім наших, і він ними так пишався. Та ніде ніхто й не знав, що ми не вінчані. Яке кому діло? Ну, я заради дітей пішла, і вийшло на добре. Саша казав, що я дуже гідно трималася, йому потім мати сказала: «Я не уявляла її такою». А він спалахнув, каже їй у відповідь: «Я ж тобі казав, що це моя дружина, а не полюбовниця, а ти їх стільки років знати не хотіла!».

І ви знаєте, що тепер стара вирішила? Володя, його брат, переказав мені. Вона не хоче, щоб у дітей було не Сашине прізвище, вважає, що вони повинні називатися ним по батькові й законно мати його прізвище.

— Як же це можна зробити, коли він помер?

— Вона всиновлює їх сама, в документах дітей стоятиме по батькові його ім’я. Вона усе зробить, коли захоче, не знаю вже, за які заслуги молодості! Але у неї скрізь зв’язки. І в синоді, й при дворі. Сказала, що піклуватиметься Сашиними дітьми все життя. У неї нема вже майже нічого, щоб залишити їм у спадщину, але дати їм прекрасну освіту вона хоче, може й зобов’язана, і згодом влаштує у найкращі аристократичні заклади.

— Яка різниця, гімназії скрізь гімназії, — знизала плечима Літа, вона знала, що їй розмислювати не треба буде — Олесик вступить до хлоп’ячої класичної гімназії, а Галинка вчитиметься у тій самій жіночій Маріїнській, де вчилася вона й сестри, і де досі та сама начальниця — Ольга Євгенівна.

— Так вона ж дуже порядна і добра людина, мати Олександра Михайловича, — зауважила бабуся.

— Самі побачите, яка добра, — зневажливо мовила Сіма. — Усе від пихи, від гордощів. Уже вихвалялася перед знайомими: «Які чудові діти у мого Саші, відразу видно блакитну кров». А те, що ці перші роки свого життя потерпали, то їй було без діла. Вряди-годи вишле Саші грошей і підкреслено пише, що це йому. Правда, тепер вона сама тільки на пенсію і на Любину платню живе, але я гадаю, цінних речей у неї ще вистачить. Та я влаштуюся, ви її побачите. Ще тоді вона казала: «Хочу на літо дачу під Полтавою зняти». Заради дітей я мушу підтримувати з нею родинні зв’язки, тільки на голову собі сісти, як Люба, не дам. Сини розумнішими були, одразу відокремилися і жили, як хотіли. Тепер згадує, плаче і просто культ Сашин створила, мученика якогось, немов я його не знаю, і не я за ним, хворим, доглядала.

— Сімо, з нею свій норов треба приборкати, — сказала бабуся. — Вона справді допоможе тобі з дітьми. Їм же скоро вчитися, треба вивести в люди. Ти одна, а їх троє. Алімова рідня нічим не допомагає.— Так, коли-не-коли беруть Аліка до себе в гості, вони ж зовсім іншого складу люди, ви ж їх знаєте, самі бідненько живуть.

— Ой, як усе складно у мене вийшло, — зітхнула Сіма. — Літко, коли б не ти, куди б я зараз подалася! А у вас — я як удома.

— Де мама, там ми і вдома, — мовила Літа. — У нас й Ілечка вдома, теж додому у відпустку приїздить.

— А може б, ви уже спали? — зауважила бабуся. — Чи всю ніч розмовлятимете?

Що малим заборонено

Галинка зі Жечкою сидять у «бузковій вітальні» — це в бузковій альтанці, й серйозно-пресерйозно розмовляють.

— Коли я виросту, в мене буде двоє дітей, — каже Галинка, — хлопчик та дівчинка.

— І у мене двоє, — підтримує таке ж бажання Жечка.

Зрозуміло, якщо у Галинки двійко, то й у неї так само.

— А як ти назвеш?

— Як назву?! — навіть дивується з такого питання Галинка. — Звичайно, дівчинку Літочкою, а хлопчика Олесиком.

— Я дівчинку теж Літочкою назву, а хлопчика Володею.

— Я також хочу Володею назвати, хай у мене буде трійко.

— Звісно, краще троє — два хлопчики та одна дівчинка. Але ж я хочу, щоби була ще дівчинка Галинка.

— Тоді я хочу, щоб й у мене була Жека, хай будуть дві дівчинки і два хлопчики. Ще є красиве ім’я Ніна, так тоді ж треба ще одного хлопчика, щоби були парами; у мене ще буде Юрась.

— То й у мене буде три хлопчики, і третього я назву Марком.

— Скільки гарних імен… — зітхає Галинка. — Але ж це вже буде шестеро дітей.

— Зовсім не страшно, коли й шестеро дітей, — переконано каже Жечка. — Он у вашої тьоті Віри аж дев’ятеро, і всім такі добрі імена дала: Віра, Надя, Люба, Льоня, Володя, Женя, Шура, Сєва, Ліда. І ще казала бабусі, я чула, якщо дівчинка буде — назве Катею.

— Мабуть, усі так, — замислено каже Галинка. — Заздалегідь вигадують ім’я, і тоді вже треба, щоб народилось. Я б теж хотіла, щоб у мене було багато дітей, хай буде багато рідних братиків і сестричок, двоюрідні тільки приїздять, приходять, а рідні завжди разом.

— А я? — ревниво питає Жечка.

— Так ти ж хрещена, це, мама казала, буває найріднішою.

— А наші діти будуть уже між собою двоюрідними. Ні, справді, у мене буде багато дітей — це ж так цікаво і весело.

— І у мене буде багато дітей, — підхоплює Галинка.

— Про що ви тут говорите? — чують вони раптом голос бабусі. — Ви ще малі говорити про таке.

Дівчатка не розуміють, чому бабуся строго дивиться на них, і чому не можна вигадувати, як вони назвуть своїх дітей. Але ж бабуся знає, що можна і що не можна, і зараз дивиться на них так, немов вони вчинили якийсь гріх, і вони обидві червоніють.

Ідуть на обід трохи ніяково. Так і є — бабуся розповідає про них татові, вони уповільнюють кроки і чують іще за дверима:

— Ви тільки подумайте, — каже бабуся, — такі малі, сидять собі вдвох нишком у альтанці й розмовляють про те, скільки у них буде дітей і як вони назвуть їх.

Жечка і Галинка мовчки дивляться одна на одну — справді, якщо бабуся вже й татові каже — значить, це гріх. Тільки чому?

Але тато спокійно відповідає:

— Ну і що з того? Цілком природно, бачать навколо в усіх сім’ях дітей, і їм імена треба давати, ну й вигадують заздалегідь. Що ж тут такого?

Дівчатка не бачать, що тато ледь стримує усмішку, і не чують, коли бабуся виходить до іншої кімнати, як він сам до себе каже: «Інститутка! А у самої ж шестеро!»

У дівчаток як гора з плечей! Значить, ніякого гріха нема, що вони розмовляють про майбутніх дітей, а це ж так цікаво.

Галинка страшенно любить маленьких дітей, більше, ніж Жечка та інші дівчатка, вона просто тане від насолоди, коли трапляється побавити зовсім малятко. Для неї свято, коли Лізочка приносить свого малесенького племінничка, який ледь-ледь дибає, і з Галинкою водять його «за ручку» по алеї. Або коли мама бере її зі собою в гості до своєї вірної Маріші, колишньої покоївки, яка одягала її до вінця. Тепер Маріша заміжня. Її чоловік — робітник депо, дуже розумний чоловік, вони живуть долі, де Різницька закінчується дамбою, у них маленькі дітки, яких хрестила мама, а Маріша завжди приходить допомагати на визнане свято — день народження тата й Олесика. Вона дуже добре вишиває, і подушки у вітальні — її робота, і як ніхто варить варення. Вона дуже статечна, спокійна, домовита, а дітки у неї напрочуд гарненькі, й недавно народилися ще близнятка. Галинка аж мліє, коли дивиться, як їх купають. А як вона чекала тьотю Нацю з Чернігова! У неї народилася маленька дівчинка. У тьоті Наці вже було троє дітей. Малятка влітку приїздили з матір’ю на Різницьку — зупинялися у флігелі. Старший, Толя, вчився у Полтаві й жив на Різницькій. Яка це була радість для Галинки, коли привезли ще й немовля! Ніхто з дітей не упадав так коло малятка, як Галинка! Ні, справді, це ж так цікаво, коли при очах росте малесенька людинка!

Не зрозуміло, чому бабуся поставилася так до їхніх мрій — її і Жечки, але добре, що тато немов дозволив розмовляти про це.

А втім, є дещо таке, про що діти розмовляють пошепки — хлопці між собою, дівчатка між собою.

Але ж дорослі так само! Особливо мамині подруги, старші кузени та кузини. У них є якісь секрети й таємниці, про що вони говорять серйозно з важливим виглядом, але є такі, про що шепочуться нишком, хіхікають, і очі стають такі зацікавлені й немов нетерплячі. Цікаво, про що вони голосно не насмілюються розмовляти? Невже і дорослим щось заборонено?

Дід Коля і баба Катя

Ще зовсім малою Галинка зрозуміла, що обидва дідусі люблять її найдужче з усіх онуків. Навіть не те, що найдужче люблять, а що вона їм найближча. Так само, як деревам у садку. А внуків, і взагалі дітей родичів, було аж занадто багато. Якось Галинка коло бабусі Каті нарахувала аж сорок п’ять двоюрідних братів та сестер, правда, і з маминої сторони, і з татової. Так, у дідусів були ж іще внуки від інших синів та дочок! Галинка думала — вона найменша, коли зберуться діти і грають у лото та безвинні карточні ігри — «фільку» або «відьму» — тоді дідусь Івась або дідусь Коля, тримаючи її на руках, ставлять за неї, удаючи, що це вона сама так обрала. Але ж з’являлись онуки і молодші за неї. Боже! Скільки їх було від усіх дітей — племінників, племінниць, ближчих і дальших родичів. Але Галинка непохитно відчувала, що дідусям найближча вона!

— Манушечко, Манушечко! — казав дід Івась, танучи, коли дівчинка гладила його бороду.

— Киценько, я тобі, тільки тобі лишу свою спадщину, — казав дід Коля, розчісуючи її і цілуючи в тім’ячко. Він дуже любив розчісувати всіх дітей, йому здавалося, що ніхто цього не зробить так дбайливо й обережно, як він — не смикнувши жодної волосинки, навіть на кучерявій і тому завжди патлатій голові Галинки.

Йому багато чого здавалося…

— Спадщина… Знову на вербі груші, — бурмотіла критично бабуся Катя. Дідусь Коля займав для Галинки якесь дивне становище у сім’ї. Він жив не з ними на Різницькій. Приходив по неділях, на всі свята, охайно, хоч і старомодно, вдягнений у довгому сюртуці з медаллю на грудях. Діти точно не знали, за що медаль.

— А-а, — презирливо мовила бабуся, коли Галинка спитала її, за що у дідуся медаль, — на гонках кінських парадних був.

Та він розповідав цікаві історії про коней, про кінський завод якогось сусіда, де без його допомоги не вивели б якихось надзвичайних коней.

Узагалі, у нього не те щоби була «манія величності», але він був твердо переконаний, що без нього багато чого не могло б здійснитися, наприклад, у лікарні без його допомоги не могли б навести ладу і втихомирити хворих. Без нього тепер не може працювати як слід банк, у котрому він раніше служив, і його весь час просять повернутися. Без нього взагалі в усіх був би нелад.

— Пішов уже плести казна-що, — шепотіла бабуся.

Приходячи на свята, він обов’язково йшов до сусідів, у флігель до баби Соні та діда Івася, з усіма надзвичайно чемно вітався, жінкам галантно цілував руку, завжди казав доречні компліменти, тримався просто, але з гідністю добре вихованої людини.

Чужі люди дивувалися, що він приходить тільки на свята у супроводі брата Маріші, колишньої покоївки Єлизавети Миколаївни, а тепер «куми» й відданого друга; так-от, її брата Андрія мама спеціально наймає, щоб він завжди був коло дідуся, дивився за ним, прислужував. Вона оплачує окрему кімнатку дідуся при… психіатричній лікарні, й Галинці незрозуміло чому про це заборонено говорити. Поки дідусь на Різницькій, Андрій, добродушний і послужливий дядько, вільний. У його ставленні до діда якась суміш пошани і поблажливості, в усякому разі, у них були гарні стосунки, а головне — для Андрія місце виявилося цілком вигідним, без особливих турбот.

Дідусь дуже задоволений, коли йому дають доручення постежити за дітьми під час сніданку чи обіду. Узимку він дуже любить сам розпалити пічку в їдальні й запевняє, що тільки він уміє це зробити швидко і без диму. Потім посадить у коло всіх дітей, Галинку до себе на коліна, і почне розповідати веселі цікаві історії зі своєї бувальщини і небувальщини, невідомі дітям казки, дитячі анекдоти, інколи наспівуючи веселі пісеньки.

Галинка помічає, що бабуся з іншої кімнати завжди наглядає. Їй, дівчинці, дивно. Дідусь Коля такий чемний, послужливий до всіх, хоча без найменшої запобігливості, але в поведінці дорослих якась незрозуміла застережливість. Їй завжди сумно, коли увечері за ним приходить його служник Андрій і він уже мусить іти. Дідусь запевняє дівчинку, що без нього ніяк не може обійтися головний лікар. Галинка бачила головного лікаря. Це дуже респектабельна повна велична дама. Він їй завжди також цілує руку, і вона часто дає йому доручення. Він цим пишається і потім розповідає що, приміром, привезли хворого, якого ніяк не могли заспокоїти, він ридав і ні з ким не хотів розмовляти. Лікарка запросила дідуся побути з ним. Дідусь заговорив із ним, щось розповів, щось таємниче порадив, проспівав жартівливу пісеньку, і той спокійнісінько випив ліки та прийняв усі процедури, тільки прохав дідуся не відходити.

Дядько Ілечка, знизавши плечима, потім казав удома:

— Уявіть собі, це було насправді так! Мені сама лікарка розповідала.

А дід Коля, розповівши цю історію, додав:

— Саме через це вона не відпускає мене з лікарні, хоча банк із Харкова надіслав уже кілька телеграм, без мене там безладдя, але ж і тут, знаю, я у неї права рука в лікарні.

Навесні та влітку він часто приносить букет квітів і вручає його мамі.

— Це з нашої оранжереї, Літушечко, передав тобі наш садівник, він усіх вітає, дуже симпатична людина. Я йому часто допомагаю, даю поради, хто-хто, а я на квітах розуміюсь. А оце проскурка для вас, Катерино Степанівно, — звертається він до бабусі. — А тобі, Киценько, цукерочку по дорозі купив. Я прийшов би раніше, але ж наш пан-отець любить, коли я в церкві, він каже, що тоді більше порядку, адже я завжди ношу тарілочку, гашу свічі, при мені всі хворі спокійно тримаються.

Так, Галинка колись була там у церкві й бачила, як дідусь у святковому сюртуці з медаллю урочисто носить тарілочку, куди кидають мідяки, як і в кожній церкві; тут кидали і хворі, і їхні родичі, які прийшли відвідати. Потім Галинка бачила, як дідусь серйозно перерахував гроші, відтак здав їх старості.

Галинці щоразу дуже сумно, коли дідусь іде від них. Вона відчуває щось несправедливе з боку усіх до нього, навіть у звичайному чемному, але поспішному прощанні, а Галинку, свою «киценьку», він так ніжно цілує в «тім’ячко». Вона довго не може заснути, думаючи про нього. Чом гадають, що він хворий? Чому тримають його в лікарні, куди пускають за перепустками? У мами і бабусі, звичайно, є постійні перепустки. Хай і в окремій, найманій у фершала, кімнаті, зі своїм особистим служником, але ж він приходить до них тільки в гості? Ота лікарня — то найстрашніше, а в окремому будинку там справжні «божевільні».

Галинка чує, як мама каже бабусі:

— Я так боюся, коли тато дивиться на Галинку, ти бачиш, вона після нього завжди нервується й не може заснути, і разом з тим він саме її так ніжно любить і вона його.

Бабуся ображено мовчить. Галинка не може визначити ставлення бабусі до дідуся. Незважаючи на скептичне ставлення бабусі до його розповідей, вигадок, вона все-таки ображається за нього, немов лише вона одна має право на таке ставлення.

Галинка не спить не тому, що дідусь дивився на неї, голубив її, а тому, що їй нестямно шкода його, а коли вона трохи підросла, бабуся прохопилася у розмові:

— Він давно уже цілком нормальний, то його друзі довели до білої гарячки і запроторили, щоб обібрати. Тепер він нормальніший за тих, кого вважають здоровими.

Але це вона каже тільки Галинці, яка, хоча й трохи виросла, не може заснути від жалощів і страхів.

Може, забігти вперед на кілька років? Коли вона вже дізналася про всю історію діда? Адже завжди відчувала його виняткове ставлення, відмінне від ставлення до багатьох інших онуків.

Вона ніколи не могла забути, була вже «дорослою» — вчилася у першому чи в другому класі гімназії, була війна, і вирішили у сім’ї «ялинки» вже не влаштовувати. Олесик поставився до цього цілком байдуже. Галинка, хоч нічого не казала, але їй було сумно — її найулюбленіші Різдвяні свята, Новий рік — і без ялинки! Вони втрачали без неї свою найчарівнішу окрасу.

Раптом вона побачила у вікні — спускається од верхньої хвіртки дідусь Коля, сам, без Андрія, в розстебнутій своїй такій поважній шубі на лисячому хутрі та в хутряній шапці. Заклопотаний, задоволений, у руці несе «за чуба» невеличку сосничку. Всі вибігли у сіни. Він витирає піт з обличчя.

— Попередили, що сьогодні холодно, а я аж упрів у цій шубі. Літушечка сказала, що цього року Кицюні не робитимуть ялинки. Ну, як так можна? Я купив у нашого садівника, він найкращу вибрав у своєму садівництві, для мене він усе зробить, навіть не хотів гроші брати, але не турбуйтесь, я заплатив, у мене ж завжди трошки є на дрібні витрати. Бачите, яка гарненька, рівненька, пишна.

Він був дуже задоволений, а Галинка не тільки задоволена, а й зворушена і розчулена.

— Ну, спочину та й піду, я ж обіцяв нашій мадам до її прийому повернутися, а, як на лихо, Андрія не було, а я радий, що сам приніс. Правда, на Різницькій слизота неймовірна. І як ви тут живете та щодня на гору дряпаєтеся?

— Роздягнися, відпочинь, — сказала мама, — зараз Митько бігтиме до Трудолюбія, він тобі допоможе зійти. А Галинка сяє, що ялинка буде. Звичайно, Галинка радіє, що буде «ялинка», ач як вчепилася за тебе.

Ні, Галинка не так радіє ялинці, як розчулена увагою дідуся.

Тоді вона вже знала всю історію діда, незвичайну і звичайну в ті далекі часи. Адже бабуся так багато їй розповідала. Можливо, що старі тому і любили її найдужче з усіх дітей, бо вона любила слухати, а всі старі — ой, як люблять розповідати! Навіть ті, хто замолоду і потім усе життя був не з балакучих, на старості хотів би розповісти багато про що, а дочки, сини зайняті своїм життям, справами. Коли ж трапляються цікаві до цього внуки, тоді вже дідусі та бабусі раюють. А Галинка просто виняткова була в цьому, і потім вона пам’ятала, вона справді, як вирішила в один із днів народження, що пам’ятатиме все і потім усе-все напише… так і пам’ятала… Добре було слухати разом зі Жечкою і потім удвох уже переживати.

Ну, дещо цікавило й решту дітей. Насамперед те, що дідусь Коля був турком! Так, так, справжній турок, і це вже овіювалося казкою його буття.

Під час російсько-турецької війни наші солдати підібрали після бою двох малят-турченят, хлопчика та дівчинку. Це був не поодинокий випадок! А хіба не привезли своєму поміщикові дівчину, яка стала матір’ю поета Жуковського?! Там, правда, був наказ — привезти гарну турчаночку! Тут наказу не було — підібрали залишених напризволяще, чудом уцілілих сиріток і привезли на свою батьківщину у місто Білгород. Між іншим, місто, що потім неабияк увійшло в дитинство Галинки! Про це потім. Про появлення діда розповідала бабуся Катя, а про дальші його життєві витівки значно докладніше — його син, улюблений Галинчин дядько Ілько і племінник Микола — майже його ровесник — талановитий історик, але з нещасливою долею у тридцять сьомому році3. Між іншим, друг тоді ще молодих українських письменників, які потім стали класиками української літератури.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.